Copyright © Petra Š. Jirglová, 2020

All rights reserved

Translation © Lucie Vávrová, 2020

ISBN 978-80-249-4357-2

Mému manželovi.

Děkuji ti za nejkrásnější věci,

které jsi mi dal – lásku, syna a příjmení.

Š jako Šourková.

Miluju tě.

1. Všechno nejlepší, Anno!

Narozeniny jsou u nás v rodině posvátné. Je jedno, jestli je oslavenci sedm nebo padesát, v den jeho narozenin se točí všechno kolem něj a neexistuje špatná nálada nebo snad odepření jakéhokoliv přání. Někomu se to může zdát dětinské, ale já se na ten „svůj“ den každý rok těším jako malá holka. Těším se na dárky, na úsměvy, na přání na Facebooku, na telefonáty a těším se, že budu středem pozornosti ještě o kousek víc než obvykle. Tyhle narozeniny začaly ale trochu jinak.

Radim neomaleně bouchl dveřmi od koupelny, což mě vzbudilo zbytečně brzo. Bylo teprve sedm ráno a já jsem měla budíka až na osmou. Rozlepila jsem postupně obě oči a s úsměvem na tváři jsem se dívala do střešního okna našeho bytu na Vinohradech. Technicky je to Radimův byt, ale žijeme tu spolu už čtyři roky a paní domu jsem já. Když jsem se k Radimovi nastěhovala, jediné, co vlastnil, byla matrace, zbytečně velká televize, PlayStation a pár krabic. V té době to bylo všechno, co jsme potřebovali ke štěstí, ale nechtěla jsem žít jako squater navždy, takže jsme postupně začali byt zařizovat. Byl nádherný, světlý a útulný, plný ženských prvků v podobě květinových motivů, drobných doplňků a samozřejmě spousty polštářků. Nebyl to velký byt, rozhodně jsme neplánovali tady založit rodinu, ale pro nás dva to bylo ideální. Měli jsme velký gauč, na který jsme se pohodlně vešli oba i s mísou popkornu na sledování seriálových maratonů, velký jídelní stůl, kde jsme často a rádi hostili svoje přátele, a kvalitní postel, na které jsme promilovali celé noci a ze začátku vztahu i celé dny.

Postel byla moje nejoblíbenější část bytu. Trávila jsem v ní nejvíce času, pokud jsem byla sama doma. Odpočívala jsem na ní, četla si, pracovala na počítači, vyřizovala e-maily a i jen tak lenošila, když se mi prostě nechtělo nic dělat. Když byl Radim celý víkend na služební cestě, objednala jsem jídlo až do bytu a z postele se nehnula celé dva dny. Miluju ten byt, říkala jsem si při pohledu na azurově modrou oblohu bez mráčku a celou dobu jsem měla ten úsměv na tváři.

Z myšlenek mě vyrušilo zavrnění telefonu. Vzrušeně jsem ho vzala z nočního stolku a byla jsem zvědavá, kdo mi píše jako první. „No nazdar, ty stará vraždo, vítej jednou nohou v hrobě! Už to máš za pár, tak ještě užívej mládí! Večer to pořádně zapijem, pusinku, pa.“ Moje nejlepší kamarádka Aneta, která vždycky věděla, jak mě pobavit a jak mi taktně připomenout, že za chvíli mi už bude třicet.

Třicet! Číslo, kterého jsem se vždycky jako náctiletá děsila. Komu bylo třicet, toho jsem označovala jako „starého“. Ve třiceti už je člověk víc než dospělý, život má jasně nalajnovaný a umí platit složenky a tématem číslo jedna je u něj hypotéka. Mně je dneska dvacet devět, takže naučit se vyplňovat složenky můžu celý následující rok. Hypotéku nemám, ale žiju už víc jak čtyři roky v „dospělém“ vztahu, mám dobrou práci a umím vařit i něco víc než jenom čaj. Všechno je v naprostém pořádku, mám se báječně, řekla jsem si, když jsem ještě jednou pro pobavení přelítla očima zprávu od Anet.

Vleže na zádech a s telefonem těsně nad obličejem jsem projížděla Facebook a byla jsem zklamaná, že se mi na zdi zatím objevila jenom tři přání. No, tak zase je teprve půl osmý ráno, pomyslela jsem si, abych omluvila neomalenost svých poddaných. Slyšela jsem, jak Radim vypnul sprchu a s hlubokým výdechem vylezl z koupelny.

„Dobré ráno,“ řekla jsem polohlasem se šibalským úsměvem na rtech a s očekáváním náležitého přivítání do nového dne, jak se pro princeznu sluší a patří.

„Čau zlato, prosimtě, nezapomeň zase zajít na tu poštu dneska, je to poslední den k vyzvednutí.“

Tupě jsem na Radima zírala a šibalský úsměv se proměnil ve výraznou vrásku mezi obočím. „Co takhle zle koukáš? Co jsem zase proved? Vždyť jsi slíbila, že tam zajdeš.“

„Hm, vždyť já tam zajdu… Jenom si říkám, jestli jsi nezapomněl, co je dneska za den.“

Radim si sedl na kraj postele, naklonil se, aby mi mohl dát pusu na čelo, a s nevinným výrazem řekl: „To víš, že jsem nezapomněl. Všechno nejlepší, kotě, večer to oslavíme se vším všudy. Promiň, víš, jak mám teď náročnej tejden v práci, ale slibuju, že ti to vynahradím.“

Neřekla jsem nic, jenom jsem se chápavě usmála a otočila se na druhý bok s nadějí, že ještě na těch pár minut, než mi zazvoní budík, usnu. Oči jsem zavřela ale jenom na pár vteřin a pak jsem jen tak zírala na zeď vedle postele, na které visely zarámované fotky mě a Radima z cest. Jednu po druhé jsem si pozorně prohlížela, i když jsem znala každičký jejich detail, a zběžně vzpomínala na chvíle, kdy byly pořízeny. Na lyžích ve Špindlu, těsně předtím, než jsem spadla a nadvakrát si zlomila zápěstí, na naší první dovolené v Chorvatsku v restauraci na nejlepších mořských plodech, jaké jsem kdy jedla, na Lipně, kde mi ukradli kabelku se všema dokladama, u přátel v Německu a moje nejoblíbenější – v Krumlově, kde jsme strávili víkend. Užívali jsme si s Radimem často a rádi, nic jsme nikdy dopředu neplánovali, byla pro nás samozřejmost někam vyrazit, takže kdykoli jsme měli aspoň trochu delší volno, už jsme vymýšleli, kam to bude. Ale letos už byl říjen a my ještě nikde nebyli. Radim trávil celé dny v práci, jeho byznys s prodejem horských kol se rozrůstal každým týdnem, on a jeho společník David seděli ve skvěle rozjetém vlaku a ani jeden z nich pochopitelně nechtěl vystoupit. Snažila jsem se nestěžovat si na nedostatek pozornosti, ale co bych to samozřejmě byla za ženskou, kdybych občas neztropila nějakou tu scénu. Radim mě na oplátku zahrnoval většími či menšími dárky a náš životní standard se díky prosperující firmě přirozeně zvyšoval. Snažila jsem se tohle všechno ocenit. Navíc jsem cítila v kostech, že devětadvacátý rok mého života je ten poslední, kdy budu oficiálně svobodná!

Ve chvíli, kdy jsem zavřela oči a představovala si ty nejkrásnější svatební šaty, mě vyrušil ten nejodpornější zvuk na světě, budík. Tsss, vždyť mám narozeniny, klidně si ještě dvacet minut zalenoším. Fakt, že jsem fyzicky nemusela chodit do práce, mi samozřejmě vyhovoval, ale trochu jsem kvůli tomu zlenivěla. Až do začátku letošního roku jsem pracovala v rodinné firmě, kam jsem nastoupila prakticky hned po střední škole a kde mi dělal šéfa můj vlastní táta. Dělala jsem různou administrativu, vyřizovala objednávky a příležitostně se setkávala s klienty, kteří si od nás nechávali vyrábět tapety na zakázku. Práci jsem měla ráda, obchod šlapal skvěle, věděla jsem přesně, co dělám, a s většinou zaměstnanců jsem byla kamarádka. Poslední roky ale naše vztahy s tátou ochladly natolik, že když mi Radim nabídl, abych víceméně tu samou práci dělala pro něj a z domova, nepřemýšlela jsem o tom dlouho. Jsem tedy už od ledna zaměstnaná u svého přítele a pracuji doma.

Dvacet minut jsem si zkrátila na deset, protože jsem věděla, že stejně už neusnu, a na to, jen tak relaxovat v posteli, jsem byla moc rozrušená. Dnes je můj významný den, zaculila jsem se na sebe do zrcadla a šla si dát dlouhou sprchu, ve které jsem měla v plánu podstoupit všechny možné i nemožné zkrášlující procedury. Peelingovou rukavicí odstranit starou kůži po celém těle, promasírovat problémové partie zadečku a stehen a doufat v zázrak, že až skončím, nezbyde po celulitidě ani památky. Ach jo, musím zase začít cvičit. Nanést masku na obličej, no, radši dvě, umýt vlasy důkladně šamponem s výtažky z bylinek a potom nechat dlouho působit zábal z kokosového oleje. Samozřejmostí je depilace celého těla od hlavy až k patě a v tento významný den si voskovými pásky vytrhat knírek pod nosem, který není nijak viditelný, ale já vím, že tam je.

Ze sprchy jsem odcházela jako znovuzrozená a hned v obýváku jsem před zrcadlem kontrolovala, zda celulitida skutečně zmizela. Nezmizela, ale díky rozproudění krve a masáži byla méně vidět. To mi momentálně stačilo. Namazala jsem se tělovým mlékem z bambuckého másla a kontrolovala kvalitu depilace na nohou. A sakra, tady jsem zapomněla na celý pruh! Nic, co by nespravila žiletka nasucho. Předtím než jsem vlasy zamotala do turbanu, jsem je nastříkala svým novým sérem z arganového oleje. Cítila jsem se skvěle a vůbec mě netrápilo pár vrásek kolem očí, když jsem si nanášela krém na obličej a zblízka kontrolovala stav téměř třicetileté pleti ve zvětšovacím zrcátku.

Měla jsem se ráda, věděla jsem, že zdaleka nejsem perfektní, a na vzhledu mi záleželo, ale nikdy jsem se nebrala tak vážně, abych se trápila nějakými mindráky. Nebyla jsem s ničím stoprocentně spokojená, asi jako není žádná žena, pokud to není zrovna Emily Ratajkowski. Přála bych si mít větší rty, hustší vlasy a dokonalou pleť, ale věděla jsem, že pro spoustu mužů jsem přitažlivá, a pro Radima jsem byla ta nejkrásnější na světě, především ráno po probuzení v pyžamu a bez mejkapu (tuhle mužskou úchylku jsem nikdy nepochopila). Cítila jsem se dobře ve svém těle a věděla jsem, že co nenadělil Pánbůh, to vynalezla firma MAC a její zázračné produkty.

Pinzetou jsem ještě rychle doladila oblast pod nosem a byla jsem připravená na noční můru výběru oblečení na večer. I když bylo teprve ráno, nechtěla jsem nechávat nic na poslední chvíli, věděla jsem, že mám před sebou náročný den a že se vrátím domů nejdřív pozdě odpoledne. Musela jsem co nejdřív odpovědět na pracovní e-maily – začít jsem měla už v osm, měla jsem domluvený oběd s rodiči, nesměla jsem zapomenout zajít na poštu a ve čtyři hodiny mě čekalo to nejdůležitější: pedikúra a manikúra.

Srdce mi zaplesalo radostí nad zjištěním, že musím vyřídit jenom jeden e-mail ze včerejška, a tím pádem můžu z bytu vyrazit dřív. Cestou na poštu jsem zabloudila do pár obchodů. Tu koženou bundičku jsem v Mangu nemohla nechat! Mám přece narozeniny. Na poště se v moment mého příchodu otevřela nová přepážka a mladík za ní mě vyzval, ať přistoupím. Z klasického půlhodinového až hodinového pobytu se stalo pět minut a já si říkala, jak mi v ten můj speciální den všechno vychází.

Sraz s rodiči jsme měli domluvený na dvanáctou v La Republice a já měla ještě dobrou půlhodinku, a tak jsem si jen tak na kukačku zašla do Palladia. Normálně výlohy klenotnictví bez povšimnutí obcházím, tentokrát jsem se ale zastavila a dlouze si prohlížela zásnubní prstýnky. Hmmm, ten zlatej s rozumně velkým diamantem by se mi líbil. Nebo ten z bílýho zlata… Na pár vteřin jsem se zase zasnila a hlavou mi probleskl obraz mě v nádherných bílých šatech, přesně těch, co jsem si už vybrala na internetu, a Radima v obleku ušitém na míru. Nevím, co mě to poslední dobou popadlo, ale na svatbu jsem myslela, a to hodně. Moc jsem se chtěla vdávat a zažít „svůj“ den, ale nemyslela jsem si, že je to na pořadu dne. Tupě jsem dál zírala do výlohy a tajil se mi přitom dech. No ano, všechno tomu nasvědčuje, proto byl Radim minulou středu až do desíti v práci, a když jsem se ho zeptala, co tam tak dlouho dělal, jenom tajemně řekl, že se o to nemusím zajímat. Myslela jsem si, že zařizoval moji oslavu narozenin, ale nakonec se ukázalo, že to opravdu nechal celé na mně. Třeba byl vybírat prstýnek! Hlavou se mi honily všechny možné způsoby, jak řeknu ano, až se mi zaleskly oči. Panebože, určitě mě požádá o ruku dneska večer.

Chvíli jsem si před výlohou vysnívala zásnuby, ale pak jsem se zase trochu zklidnila. Snad stokrát jsem si představovala, jak mě Radim požádá doma v kuchyni, zatímco mu budu vařit večeři, nebo na dovolené při západu slunce, nebo prostě jen tak, až se budeme dívat v obýváku na televizi a on mi řekne, že sice nemá prstýnek, ale že beze mě nemůže žít a že si mě musí hned vzít. Nejlépe zítra. V tomhle vztahu jsem byla romantik já, ale Radim to kompenzoval jinak, takže mi rozhodně nechybělo, že třeba přijdu domů a všude jsou poházené okvětní lístky. Byli jsme jeden z těch párů, které jsou šťastné, tak jak jsou, a žádný papír k tomu nepotřebují. A byla jsem přesvědčená, že to ještě pár let takhle zůstane.

Byli jsme spolu čtyři roky a i přes různé větší nebo menší neshody, tak jako v každém vztahu, jsme byli mimořádně šťastní. Nejlepší kamarádi a parťáci, vzor pro ostatní páry. Tak nám to alespoň ostatní říkali a já se tomu samozřejmě nebránila a uvnitř jsem se dmula pýchou, že nás někdo takhle vnímá. Ano, Radima miluju nade všechno na světě a už se nemůžu dočkat, až si ho vezmu za muže!

Ze snění mě vyrušil až pán na druhé straně prosklené výlohy, který zřejmě už pár vteřin pozoroval můj tupý výraz společně s mým přiblblým úsměvem. Lekla jsem se tak moc, až jsem ucukla o několik kroků dozadu, jako by se proti mně vyřítil náklaďák.

„Ježíši, promiňte, nezlobte se,“ vyjekla jsem omluvně na člověka za mnou, kterého jsem dost důrazně přidupla. „Jééé, ahoj, Karolíno!“ Ukázalo se, že přidupnutý člověk je prodavačka z Radimova kamenného obchodu, kterou před pár měsíci najali na výpomoc, když už na to sami dva nestačili. Byla to štíhlá brunetka, něco kolem pětadvaceti, s dokonalou postavou. Byla schopná a dokázala zákazníka v obchodě zdržet tak dlouho, dokud si něco nekoupil. Kluci si ji nemohli vynachválit. I když byla příjemná, mně nebyla sympatická a mám takový pocit, že stejný názor panoval i na její straně. Nejdřív jsem nenápadně protestovala, když ji kluci po pohovoru přijali, ale nedovolila bych si říct nic nahlas. Osvědčila se jako excelentní obchodnice a já měla radost, že má Radim jednu starost z krku a nemusí na prodejně za pokladnou sedět sám. Navíc hned po jejím příchodu na ní mohl David oči nechat a podle historek z práce, které mi Radim vždy po příchodu sděloval, bylo jasné, že i z její strany je náklonnost k Davidovi víc než přátelská. Protože jsem Davida ale neměla moc ráda, drby o něm mě nijak nezajímaly, a o ní už vůbec ne.

„Ahoj,“ řekla s chladným úsměvem.

„Ty dneska nejsi v práci?“ zeptala jsem se nevinně, i když mi hned došlo, že to může znít jako kontrola, a já rozhodně nejsem osoba, která by měla dohlížet na docházku zaměstnanců přítelovy firmy.

„Mám taky pauzu, víš?“ zasmečovala zpátky s pozdviženým obočím. Asi vycítila, že taky zbytečně přestřelila, a hned přívětivěji dodala: „A vlastně všechno nejlepší, Anno.“

To mě zase potěšilo a na oplátku jsem co nejmileji odpověděla: „Děkuju, jsi moc hodná, přijdeš večer na oslavu?“ zeptala jsem se jenom ze slušnosti, nepředpokládala jsem, že by přišla.

„Nezlob se, jedu na víkend k rodičům.“

Moje očekávání se naplnilo. Po pár dalších konverzačních frázích jsme se rozloučily a já zjistila, že je nejvyšší čas na oběd s rodiči. Kvapně jsem vyběhla z Palladia a bez rozhlížení přeběhla tramvajové koleje. Slyšela jsem, jak tramvaják buší do zvonku a určitě nadává, jaká kráva blonďatá zase nedává pozor. Nechtěla jsem zastavovat a naopak jsem hodlala demonstrovat všem lidem na zastávce, pro které jsem se svým výstupem stala středem pozornosti, že opravdu pospíchám (i když jsem zas tak nepospíchala), a tak jsem se rozhodla doběhnout až do restaurace. Ve dveřích jsem dýchala jak po půlmaratonu a nohy v lodičkách mě dost bolely. Dala jsem si asi třicet vteřin na rozdýchanou a elegantně vstoupila dovnitř, jak se na pravou dámu sluší a patří. Hned jsem pohledem zamířila k našemu oblíbenému stolu u okna a ke svému překvapení jsem zjistila, že u něj sedí jenom máma.

„Aničko, miláčku, všechno nej-lep-ší!“ kvílela dokonale upravená máma teatrálně, přesně jak má ve zvyku, a tleskala u toho do rytmu. Pokud je někdo rád středem pozornosti, je to rozhodně má matka. Výrazný světle růžový klobouk s nemalými květy toho byl důkazem. Hosté u stolu otáčeli hlavami a zřejmě čekali příchod sedmiletého děvčátka a ne téměř třicetileté ženy. „Aničko, tatínek nemohl přijít, protože má v práci strašný šrumec, ale posílá ti milion pusinek, mlask, mlask, mlask.“

Nepřekvapilo mě, že táta nepřišel, ale zklamání na mně bylo zcela jistě znát. Za posledních pár let jsme se strašně odcizili hlavně díky tomu, že jsem ho „zklamala“, protože jsem nešla na vysokou jako všichni od nás z rodiny, a on mě na oplátku zklamal, protože všechno nasvědčovalo tomu, že měl nějakou aféru. Ale nemyslela jsem si, že by se vykašlal na moje narozeniny.

„Aničko, miláčku, netvař se tak nešťastně, budeš z toho mít vrásky a víš, že žena ve tvém věku je na vrásky mnohem náchylnější.“ Moje máma je báječná ženská, pro kterou jsou rodina a vzhled na prvním místě. Abych to upřesnila – vzhled rodiny. Prohlédla si mě od hlavy až k patě rentgenovým pohledem a s grácií sobě vlastní vzdechla: „Aničko, zlatíčko, že tys zase přibrala? To máš z toho, jak se špatně stravuješ.“

„Ahoj mami, taky tě ráda vidím,“ povzdechla jsem si na oplátku a v duchu uznala, že má pravdu. S trochou závisti jsem si prohlídla máminu dokonalou postavu, zaslouženou dřením v posilovně a léty odříkání, její perfektně sladěný outfit, skvěle natočené vlasy a dokonalý mejkap. Máma byla fakt nádherná a pokročilý věk u ní nebyl na škodu, naopak všichni uznale pokyvovali, když zjistili, kolik jí je let. Máma si toho byla moc dobře vědoma a svoje datum narození nikdy netajila, naopak se k němu hrdě hlásila a zmiňovala ho nepřiměřeně často. Nedivím se jí, já sama bych si přála mít její grácii, sebevědomí a aspoň půlku šatníku. Matka vždy dbala na svůj a náš vzhled, jako by to byla nejdůležitější věc na světě. Jako by naše duše byly definovány tím, jestli máme upravené nehty, nebo ne.

Matka zásadně razila heslo „kupuj knihu podle obalu“ a sama se jím vždy řídila. Vždy komentovala, co mám na sobě, i v naprosto zbytečných momentech. Třeba když jsem šla spát. „Aničko, miláčku, tohle pyžamo nenos, víš, že ti žlutá nesluší.“ Už odmala mě cepovala a vybírala, co si mám vzít na sebe, i když jsem si šla hrát s dětmi na písek. „Co si o nás lidi pomyslí!“ byla její nejfrekventovanější věta. A ona vždy vypadala jak ze žurnálu. Takže jak se mám vedle ní cítit!

„Aničko, tady je malý dáreček ode mě s tatínkem,“ podala mi luxusně zabalenou krabičku a obálku.

„Teda mami, děkuju!“ řekla jsem upřímně a pečlivě si prohlížela diamantové náušnice. V obálce jsem ještě našla pět tisíc a vděčně jsem mámu objala. „Vážně moc děkuju, je to nádherný a peníze si schovám na nějakou dovolenou.“

„No kočičko, já myslela, že by sis mohla koupit něco na sebe.“ Moment souznění matka–dcera byl tentam, ale naštěstí nás vysvobodil číšník.

„Dobré poledne, dámy, už máte vybráno?“

„Ano!“ vyhrkla jsem, aniž bych se podívala do jídelního lístku. Už pár dní jsem měla neskutečnou chuť na nějakou pořádnou prasárničku a objednala jsem si hovězí burger, hranolky s kečupem a colu. Kečup jsem zopakovala dvakrát, nerada bych se dočkala toho, že mi ho zapomenou donést a já budu muset dalších pár minut čekat, než se do toho lahodného pokrmu budu moct zakousnout.

Máma se omluvně usmála. „Pro mě kuřecí salát Caesar a neperlivou vodu, mladý muži. To víte, v pětapadesáti se už člověk musí trochu hlídat.“

„Všechno nejlepší, krásko ;-)“, rozsvítilo se na displeji mobilu přesně ve chvíli, kdy jsem vyčerpaně dosedla na gauč. Každoroční esemeska od Petra, kterému evidentně pořád přijdu krásná, i když jsme se pěkných pár let neviděli.

Přejela jsem palcem displej a s úsměvem odepsala: „Děkuju, krasavče ;-)“. Jako každý rok jsem si vzpomněla na těch pár vášnivých nocí s Petrem před lety, těsně předtím, než jsem poznala Radima. Petr byl krásnej svalnatej chlap se smyslem pro humor a s IQ aspoň milion, cítila jsem se vedle něj dost často nesvá, ale on nikdy nic nedal najevo. Potom co jsem začala chodit s Radimem, mi se svým osobitým humorem čas od času připomněl, že bychom se spolu bývali měli bezvadně a že jsme mohli mít skvělé děti, které by byly chytré po něm a krásné taky po něm. Humorem se snažil zakrýt zlomené srdce, které jsem mu způsobila já, protože byl do mě upřímně zamilovaný. Jenomže jsme se poznali v době, kdy jsme se oba dostávali z dost toxických vztahů a ze špatného rozchodu, a já si nedokázala představit, že by Petr, i když mi s ním bylo skvěle a měla jsem ho ráda, měl být někdo víc než jen typický „převozník“. Zpětně vím, že jsem se chovala jako klasická mrcha, která ho využila v době potřeby fyzické blízkosti, když jsem nechtěla být sama, a on hodiny poslouchal moje monology o předešlém vztahu. Ať se snažil jakkoli, vždycky jsem rozhovor svedla právě na tohle téma a nejednou se stalo, že jsem brečela. Pokaždé jsme skončili u něj a do rána se promilovávali k lepším pocitům. Petr našel štěstí ve mně a nikdy nešetřil lichotkami a porozuměním ke všemu bláznivému, co jsem v té době prováděla. Po oslavě Anetiných narozenin jsem se mu dokonce svěřila, že jsem poznala jednoho fajn kluka a že mě pozval na rande.

V ten moment jsem pochopila, že pro Petra jsem nebyla jen chvilková záležitost. Bolelo mě u srdce, ale jen z důvodu, že mi bylo Petra líto, nechtěla jsem mu ublížit, ale bohužel jsem sobecky zvažovala, co je nejlepší pro mě, a celou tu dobu mě ani nenapadlo, jak to cítí on. Nicméně pro mě nebyla jiná možnost, já jsem Petra nemilovala a zodpovědnost vůči němu jsem taky necítila. To byl poslední večer, co jsme spolu seděli nad vínem, a poslední milování, po kterém se Petr odtáhl na druhou stranu postele. Nemluvili jsme spolu několik týdnů, až mi napsal textovku, ve které stálo, že mě viděl na náplavce s nějakým fešákem a že jsem byla krásná jako vždy a že vypadám šťastně a že mi to moc přeje. Od té doby jsme si sem tam vyměnili pár vět. Občas jsem projela jeho profil na Facebooku a fotky dokazovaly, že ani on netrpí samotou. Ještě aby jo, takovej fešák.

Mobil se mi v ruce rozvibroval a já se tak lekla, až mi spadl na zem. To mě Bůh trestá za hříšné myšlenky. No jistě, volal Radim, že se opozdí a že se večer sejdeme až na místě. To mě trochu podráždilo, protože jsem doufala, že pro mě bude mít nějaké „překvapení“ před oslavou, ale byla jsem moc unavená na to protestovat. Na gauči jsem změnila polohu sedu na polohu lehu a dobrovolně jsem zavřela oči.

Vzbudila mě o hodinu později noční můra, ve které mi Petr v můj svatební den s Radimem začal stříhat nůžkama svatební šaty a potom si ustříhal všechny prsty a nakonec celou ruku. Zděšeně jsem vydechla a zjistila jsem, že jsem celá zpocená. Nevím, jestli to měl na svědomí ten strašnej sen nebo ten teplej kabát, v kterém jsem pořád ležela. Zkontrolovala jsem na mobilu čas a u toho přečetla všechna přání na Facebooku i pár textovek, které mi mezitím přišly. Bylo pět a já měla v osm být na místě, takže jsem měla co dělat, abych byla královnou večera.

Dveře od svého oblíbeného baru Náměstí na Andělu jsem otevírala přesně ve 20.15, tedy tak, jak jsem si naplánovala. Nechtěla jsem přijít ani moc pozdě, ale ani moc brzo, abych mohla již usazené ohromit svým vzhledem. Obyčejně si vystačím s BB krémem a řasenkou, ale při slavnostních příležitostech se díky kosmetickým zázrakům a YouTube tutoriálům dokážu proměnit ve hvězdu ze stříbrného plátna. Nebo alespoň ve hvězdu ochotnického divadla. Každopádně sebevědomí jsem měla posilněné tlustou vrstvou mejkapu, upnutými tyrkysovými šaty, novými lodičkami na rozumně vysokém podpatku a třemi sklenkami chardonnay, které jsem zvládla doma za zvuků hlasité taneční hudby a předvádění se v zrcadle.

„Překvapenííí!“ vřískala Aneta na celý bar, který ještě nebyl řádně rozjetý a jeho návštěvníci čekali na pozdější hodinu a pár koktejlů, aby se mohli odvázat. Všichni se na Anetu dívali s trapným posměškem. Já jsem zůstala v rozpacích stát u dveří.

„Jaký překvapení, vždyť jsem to zorganizovala já, a kde jsou sakra všichni?“

Aneta se nenechala vyvést z míry a přispěchala mi nasadit narozeninovou čepičku. „No já nevím, zatím jsem tu já, a to ti musí stačit!“ řekla rozverně a kopla do sebe zbytek vína. Zřejmě tam už nějakou dobu seděla a nebyla to první a rozhodně ne poslední sklenička toho večera. Anetě jsem záviděla její nepředstíranou sebedůvěru, nebojácnost a ostré lokty. Navíc byla upřímně laskavá a hodná. Známe se už od gymplu a vždycky jsem k ní přirozeně vzhlížela pro její nadhled a racionalitu. Byla přesně ten typ, co se z ničeho jen tak neposere. Byla krásná, takovým tím skromným způsobem. Lesklé hnědé vlasy měla zastřižené na mikádo, byla o půl hlavy vyšší než já a všechno, co si na sebe kdy oblékla, jí strašně slušelo. Nikdy toho nezneužívala.

Podrážděně jsem vytáhla mobil z kabelky a začala jsem vytáčet Radima. Celý den jsem se mu schválně neozvala, zaprvé abych ho nerušila a zadruhé protože jsem na něj byla trochu uražená kvůli tomu ránu. Přirozeně jsem čekala, že on bude na místě první, objedná lahev prosecca a přivítá mě dlouhým polibkem a kyticí růží. Nebo aspoň že tam prostě bude.

„Volaný účastník je dočasně nedostupný,“ ozvalo se na druhém konci. Byla jsem překvapená, jak moc mě to vzalo. Nahrnuly se mi slzy do očí a já šla beze slova na záchod. V kabince jsem si sedla na poklop od mísy, toaletním papírem tlačila slzy zpátky do očí a nadávala si, že přece nejsem malý dítě, proč tak zbytečně vyvádím. Věděla jsem, že se občas chovám neúměrně svému věku, že se urážím kvůli maličkostem, a ten, kdo mě dobře neznal, lehce nabyl dojmu, že jsem hodně rozmazlená, ale doopravdy jsem byla rozmazlená jenom trochu. Věděla jsem, co si o mně spousta lidí myslí, ale bylo mi to celkem jedno, a naopak jsem ráda poslouchala od lidí, že jsem je překvapila tím, jak supr jsem, přestože jsem na ně neudělala moc dobrý první dojem.

Po pár nadávkách jsem s nuceným úsměvem vylezla z kabinek a radost mi udělal pohled ke stolu, kde seděly mé tři kamarádky, které bez sebe dodnes, i přesto, že jedna je už vdaná a dvě mají děti, neudělají ani krok. Marta, Šárka a Sabina, holky do nepohody, které nikdy nezkazí žádnou srandu.

„No nazdar, oslavenče!“ vrhly se na mě všechny tři naráz.

„Čau, lásky moje, moc ráda vás vidím, díky, že jste přišly, dneska to rozjedeme.“ Holky jsem nemusela dvakrát pobízet a už stály u baru a na rozehřátí objednaly pro nás pět panáky tequily. „Fuj,“ utrousila jsem nahlas a vzpomněla jsem si na poslední akci, kdy mě Aneta po tequile musela dovést domů a předat mě ve čtyři ráno Radimovi. Nebudu se ale přece upejpat na svoje narozeniny. Panáky do nás vletěly bez mrknutí oka a všichni ostatní hned poznali, že máme letitou praxi. Tequila na mě působila jako lék a hned jsem se uvolnila. Jen co jsem si zapálila první cigaretu a požitkářsky vydechla dehtový kouř, začali se hrnout další účastníci oslavy. „Moc moc děkuju a díky, že jste dorazili,“ zopakovala jsem v následující hodině ještě minimálně desetkrát, bar díky mým narozeninám konečně ožil a nikdo už se nehlídal, jestli se nesměje nebo nemluví moc nahlas.

„No kde jsi?!“ vyhrkla jsem na Radima, když mi konečně při šestém pokusu zvedl telefon. „Lásko, promiň, vybila se mi baterka, už jedu.“

„Teprve teď? To tady budeš nejdřív za hodinu.“

„A co mám dělat? Je konec měsíce, máme uzávěrku a musel jsem to prostě všechno dodělat.“

„Tak promiň, že tě takhle obtěžuju svýma narozeninama!“ vyjekla jsem bezhlavě a mrskla telefon do kabelky, aniž bych se obtěžovala ho položit. Zamrzelo mě to hned další vteřinu a vzala jsem mobil zpátky do ruky a chtěla Radimovi říct, že to chápu, ale ať už přijede. Pozdě, položil to. Nevěděla jsem, jestli mě mrzelo víc, že tu Radim není, nebo to, že se můj sen o žádosti o ruku rozplynul jako pára nad hrncem.

Alkohol na mě měl už ale velký vliv, proto jsem své myšlenky dál nerozebírala a vrátila se k partě neméně opojených přátel. Už v deset, když jsem se podívala na záchodech do zrcadla, jsem poznala, že už moc parády neudělám, a ubrouskem jsem si otírala mastné čelo a otisk linky na horním víčku. Nechala jsem si téct na ruce ledovou vodu a pravou rukou jsem si příjemně zchladila zátylek. Musím trochu přibrzdit, říkala jsem si, ale věděla jsem, že s patnácti rozjařenými přáteli to bude nesplnitelný úkol. No co, mám ještě dvě hodiny narozeniny, utěšovala jsem sama sebe.

V půl jedenácté přišel Radim. V ruce neměl ani kytku, ale pouze dárkovou taštičku z klenotnictví. Nechtěla jsem na sobě nechat znát zklamání a vlepila jsem mu dlouhou pusu. Barem zněl nekonečný hlasitý aplaus a výkřiky vyspělých kamarádů opačného pohlaví: „Jen jí dej, Radime, wohooo!“

„Vy jste debilové,“ říkala jsem pohoršeně, ale přitom mi dělalo radost, že nás ostatní vnímají jako vášnivě zamilovaný pár. Radim se ode mě odtáhl, předal mi neslavnostně taštičku a polohlasem mi popřál všechno nejlepší. Náušnice. Samozřejmě jsem už podle krabičky poznala, že se nejedná o prstýnek, a taky jsem si tu žádost představovala rozhodně jinak než s dvěma promilema.

„Hm, hezký, díky,“ usmála jsem se, jak nejradostněji jsem dovedla, ale zklamání na mně bylo asi vidět.

„Jééé, ukaž, ty jsou nádherný,“ snažila se situaci zachránit hodná Aneta. Naštěstí už kluci odtáhli Radima k baru a já si mohla v soukromí Anetě postěžovat.

Nemusela jsem si brát servítky, Aneta vyslechla všechno bez příkras, všechny historky od prvního seznámení přes první sex až po všechny hádky. Pravidelně jsem ji informovala. „No chápeš to, přišel pozdě, nechápu, co to má na sobě, nějaký příšerný tričko, a ještě mi dá takový průměrný náušnice. Podívej, dneska už jsem jedny dostala, s diamantem!“ odhrnula jsem pramen vlasů a pochlubila se dárkem od rodičů.

„No ty jsou fakt nádherný,“ zapomněla se Aneta a obdivovala dokonale broušený diamant. „No hele, třeba toho má fakt dost v tý práci…,“ snažila se Radima omluvit, nebo se spíš snažila vyhnout tomu, abychom se pohádali a party skončila moc brzy. Její obavy byly zbytečné, jelo se klasicky až do rána, nakonec jsme se všichni královsky bavili, Radim štědře objednával mně i všem pozvaným hostům panáky po desítkách. Dlouho jsem ho neviděla takhle uvolněného a přátelského. Ostatně já jsem se taky náramně bavila, všechen vztek ze mě v průběhu večera opadl, vykašlala jsem se na nepovedený dárek i pozdní příchod a stala se ze mě královna parketu. Moje neodolatelné sexy pohyby bavily všechny přítomné, nejen mé přátele. Nevím, co je na tom bavilo, když jsem byla naprosto svůdná, ale Radima to evidentně rozpálilo a přidal se ke mně. Parket byl náš a nikdo kolem nás nezajímal. Byla to skvělá oslava a jako poslední barman se svítáním vyhazoval ty tři grácie, mě, Radima a Anetu.

„Bože…,“ kuňkla jsem polohlasem, když jsem se probrala. Hlava mi třeštila, jako by mě do ní někdo kopnul. Deset. Uf, to jsem spala nějakých pět hodin, to není tak zlý, ale co budu dělat s tou hlavou?

Neohrabaně jsem vylezla z postele. Radim se ani nepohnul a chvíli jsem pozorovala, jestli dýchá. On rozhodně neměl problém po propité noci spát klidně až do odpoledne. To mně alkohol proudil v žilách, bušilo mi srdce a kocovina o sobě dávala náležitě znát. Uf, zničeně jsem opět vydechla u lednice, když jsem si uvědomila, že poslední colu jsem vypila předevčírem a zapomněla jsem ji nakoupit přesně pro tyto případy do zásoby. Natočila jsem si alespoň sklenici ledové vody z kohoutku, celou ji vypila a doufala v zázrak. Ten nepřišel a akorát se mi obrátil žaludek naruby. Úprk do koupelny a hlava v záchodové míse. Nic neobvyklého, byla jsem na to zvyklá, protože jsem se ani skoro ve třiceti nenaučila dospěle pít a nemíchat všechny druhy alkoholu, co na baru prodávají. Skoro ve třiceti. Ta myšlenka mě donutila zabořit hlavu do mísy ještě jednou.

Opláchla jsem se, vykloktala si ústní vodou a loupla si rovnou dva ibalginy, které jsem měla strategicky rozmístěné různě po bytě. Věděla jsem, že mi bude ouvej ještě několik hodin. Svalila jsem se na gauč a v ten moment mě z agonie probraly vibrace mobilu. Mobil! Vyděsila jsem se, protože jsem nevěděla, kde mám kabelku a jestli ji vůbec mám. Nebylo by to poprvé, co jsem ve víru noci a v zápalu večírku někde nechala mobil, klíče, peněženku a jednou dokonce i boty. Další vibrace. Vyskočila jsem z gauče a to jsem neměla dělat, zatočil se se mnou celý byt. Chytla jsem hlavu do dlaní a doplazila se do chodby.

Ha, kabelka! Visela spořádaně na věšáku hned vedle Radimova saka. Spěšně jsem ji otevřela: klíče, mobil, peněženka. Kámen mi spadl ze srdce, že to museli slyšet i sousedi pod námi. Na displeji zpráva od mámy, jestli jsme v pořádku dorazili domů (proboha, kdy tohle přestane dělat?), a další zpráva na Messengeru od Anety. Video a pod ním dvacet smajlíků. „Bože!“ pomyslela jsem si hned první vteřinu, co jsem na videu poznala sebe. Nebo spíš svoji mnohem opilejší verzi, která kroutí zadkem na parketu. Absolutně nerytmicky, zakopává a z očí jí koukají minimálně tři promile. Aha, to měla být ta moje neodolatelná sexy verze. Nejenom že už nikdy nebudu pít, ale už nikdy nebudu tancovat, taková ostuda, vypadám jak zfetovaná prostitutka. Udělalo se mi ještě o něco hůř.

Další vibrace. Mobil jsem držela v ruce, ale displej zůstal černý hned potom, co jsem vymazala ten kompromitující materiál v podobě tančící zrůdy. Další vibrace mě přivedly k Radimovu saku. Sáhla jsem do obou kapes, ale mobil nikde. Po pár tupých zásecích mě napadlo podívat se do náprsní kapsy. Musela jsem se pousmát sama sobě, jak bystrá v té kocovině jsem. V ten moment jsem ale zbystřila na maximum. Radimův displej totiž vypadal docela jinak než ten můj.

2. Kocovina

Už půl hodiny jsem seděla na gauči, zírala na vypnutou televizi a v dlaních převalovala Radimův mobil. Nepotřebovala jsem se na něj už dívat, už jsem viděla všechno, co jsem vidět (ne)měla. Pocity se měnily každé tři vteřiny a já se nemohla rozhodnout, co cítím. Ruce se mi klepaly a špatně se mi dýchalo. Nedokázala jsem pochopit, co se tady stalo, a přehrávala jsem si v hlavě všechny okamžiky, které měly nasvědčovat tomu, že něco není v pořádku. Chvíli se zdálo všechno jasné a zapadalo to do sebe jako skládačka. Pozdní příchody, služební cesty, vybité mobily. Nechápala jsem absolutně nic a měla jsem pocit, že to nemůže být pravda.

Vstala jsem z gauče, přecházela sem tam po místnosti, opatrně našlapovala na heboučký koberec a pohrávala si prsty u nohy s jeho vlasy. V jednu chvíli spadla na koberec ta největší slza. A druhá a další. Klekla jsem si bezmocně na zem a propukla v pláč. Trhala jsem zlostně chlupy koberce a chumáče házela kolem sebe jako malé vzteklé dítě. Druhou rukou jsem si zacpala pusu, abych Radima nevzbudila. Ne snad proto, že jsem chtěla být ohleduplná, ale abych mohla být ještě nějakou dobu sama a vymyslet válečnou strategii. Ještě chvíli jsem se válela na koberci a rozhodovala se, co cítím, přehrávala jsem si v hlavě přečtené zprávy. Číst jsem je už znova nedokázala.

„Chyběl jsi mi“

„Doufám, že jsi to zvládl a není ti moc špatně“

„Prosím ozvi se, nemůžu na tebe přestat myslet, strašně se mi stýská“

Na plné čáře zvítězil vztek. Vstala jsem a rozrazila dveře do ložnice. Radim se ani nepohnul. Koukala jsem chvíli na něj a výbuch o síle dvou atomových bomb na sebe nenechal dlouho čekat. „Ty jeden hnusnej debilní kreténe!“ zařvala jsem z plných plic a hodila mu telefon přímo do obličeje.

„Aaaúúú,“ chytil se Radim za hlavu a neohrabaně se posadil. „Co to kurva děláš?!“

Častokrát jsem zaslechla, že se někomu udělalo „černo před očima“, ale neuměla jsem si to až do téhle chvíle představit. Teď přesně vím, o čem je řeč. Všechno, co jsem si připravila, že řeknu, zmizelo, a já tam jen tak stála a dýchala jak při porodu a nebyla schopna ze sebe vypravit slovo. Koukal na mě a já na něj, přímo do očí, a nemusela jsem říct ani slovo, aby pochopil, co se děje.

Sedla jsem si na kraj postele a začala plakat. Dlouhý a zoufalý pláč přerušil Radim, když mě pohladil po vlasech. „Nesahej na mě, ty jeden hnusnej lháři!“ Vyskočila jsem a namířila jsem si to ke komodě se spodním prádlem. Otevřela jsem první šuplík takovou silou, že jsem ho málem vyrvala z kolejnice, a začala na Radima házet jeho srolované ponožky.

„Můžeš být prosím tě míň dramatická?“ řekl Radim nejistě.

„To teda nemůžu!“ ječela jsem a z očí mi šlehaly plameny. „Okamžitě se sbal a vypadni!“

„Aničko, prosím tě, uklidni se, já ti to vysvětlím.“

V ten moment jsem si připadala jako idiot, vždyť jsem ho nenechala nic říct, vždyť on za to nemůže, že mu ta kráva píše, vždyť on v tom může být úplně nevinně. S nadějí v očích jsem se na něj podívala a čekala na to vysvětlení. Nepřicházelo. Jenom na mě koukal a já slyšela, jak se mu špatně dýchá. Jak se mu dělá knedlík v krku, jak ho kocovina, strach a panika fyzicky pohlcují. Na tohle evidentně nebyl připravený.

„Vysvětlíš? Vysvětlíš?“ Intenzita a hlasitost se s každým slovem stupňovaly až do nebe. „Tak to mi teda vysvětli. Vysvětli mi, proč ti Karolína, tvoje asistentka a plesnivá coura, píše, že jí chybíš a že už se nemůže dočkat, až tě zase uvidí! Vysvětli mi, jak to, že jsi přišel včera na moji oslavu o několik hodin později a byl s Karolínou. Vysvětli mi tvoje noční příchody poslední dobou. Vysvětli mi, jakej seš to zasranej sráč, co mě podvádí?! Jak jsi mi tohle mohl udělat…“

Radim naprosto podlehl nervozitě, kterou už nemohl kontrolovat. Několikrát naprázdno polkl. Koukal do země a brada se mu trochu třásla. Nadechoval se, ale nic neřekl. Všechno mu to docházelo. Hrát si s ohněm je zábava, dokud nemáš popálené ruce. V tomhle případě měl Radim popálenou i prdel. Já pořád naivně doufala v nějaké vysvětlení.

„Tak mi to vysvětli,“ vybízela jsem ho upřímně. Pořád ve mně byla jiskřička naděje, že mi to opravdu vysvětlí, že se jedná o nedorozumění a oba se tomu nakonec zasmějeme. To musí být zlý sen. Mnula jsem si spánky a chodila po místnosti. Před očima mi probíhaly čtyři roky společného života, všechny zážitky, výlety, všechna slova a plány, všechna láska. Co se to děje? A pak mi na jazyk přistála ta otázka, která mě přibila k zemi jako hřebíky.

„Miluješ ji?“ Slzy se mi navalily do očí a žaludek se obracel. Ticho. Radim nic neříkal, jenom polykal knedlíky v krku. Každá vteřina jeho ticha se vlekla jako hodina. Nebyla jsem schopná nic říct, a proto jsem čekala, až sebere odvahu a promluví první.

„Ne,“ řekl potichu, ale jistě. „Nemiluju,“ dodal, jako bych zapomněla, jak zněla otázka. Podíval se na mě, ale jeho výraz už nebyl tak ustrašený a nešťastný, spíš prázdný a… neutrální. „Poslouchej, já půjdu k Davidovi, má volnej pokoj a nechá mě tam, jak dlouho budu potřebovat,“ řekl Radim celkem bez emocí a mnul si oběma dlaněmi spánky. Ve mně by se krve nedořezal.

„Počkej, jak to myslíš, k Davidovi?“ zeptala jsem se potichu a v naprostém šoku. Nevím, co jsem očekávala, ale tak chladnou reakci teda rozhodně ne.

„Anno, promiň, teď se o tom nechci bavit, a už vůbec ne v tomhle stavu. Vezmu si pár věcí, zajedu k Davidovi a promluvíme si třeba zítra.“ Trvalo to pár minut, a já přesto věděla, že jsem tuhle bleskovou válku prohrála, a v cokoli jsem ještě před pár vteřinami doufala, bylo totam. Najednou mi všechno, co se právě stalo, přišlo jako prkotina, na všechno jsem byla ochotná zapomenout, jenom ať neodchází. Bože, bylo mi tak strašně zle. Adrenalin moji kocovinu jenom odsunul, ale nevyléčil.

S otevřenou pusou, uslzenýma očima a praskající hlavou jsem pozorovala, jak Radim sebral ze země telefon, pomalu se oblékl, vzal si sportovní tašku, naházel do ní pár věcí, dopil sklenici s vodou, co jsem si natočila, podíval se na mě ve dveřích, řekl: „Tak zatím ahoj,“ a odešel. A já tam pořád stála a neřekla jsem už jediné slovo.

Jak omámená jsem si sedla na gauč a přemýšlela, co se vlastně za posledních čtyřicet minut stalo. V ruce jsem pevně držela telefon, asi jsem očekávala, že bude zvonit a že to bude Radim a že mi zavolá, že to byl jenom nějakej přiblblej vtip, že to není doopravdy a ty čtyři společné roky nejsou ještě za námi. Nedokázala jsem ani identifikovat, jestli jsem nešťastná, plná nenávisti, překvapená, nebo jestli nejsem jenom úplně blbá. Asi všechno dohromady.

„Neee, no to si děláš prdel!“ vyhrkla hned ve dveřích Aneta, kterou jsem přivolala na mimořádnou krizovou schůzi asi dvě hodiny po tom, co jsem bez hnutí seděla na gauči a přemýšlela o životě. A o smrti. „Ani, jsi si jistá? Radim? Ten debil. Tebe? A s tou cuchtou, jo?! No já se poseru. A co ti řekl?!“ chrlila ze sebe Aneta otázky a soudy a já nemusela říkat zatím vůbec nic, jenom jsem usrkávala teplé bílé víno, co jsem našla ve špajzce. „Prosim tě, vem si aspoň skleničku, nepij to tady jak nějaká chudinka z flašky,“ řekla znechuceně Aneta, vstala, podala dvě skleničky na víno, které ještě předtím vyleštila svojí mikinou. „Na…,“ vytáhla z kabelky krabičku Marlborek a strčila mi ji přímo k puse.

Zubama jsem jednu vytáhla a Anet neváhala a hned mi zapálila. U nás doma se nikdy nekouřilo. Ani při divočejších večírcích jsem nikomu nedovolila, aby nám zasmradil naše útulné hnízdečko lásky, nekompromisně jsem všechny strkala ven ze dveří na balkon do mezipatra. Natáhla jsem do sebe kouř, jako by to byla moje poslední cigareta, a odklepla jsem popel na koberec.

„Ale panebože, klepej to aspoň sem,“ natáhla se Aneta pro květináč s kytkou. Taky si zapálila cigaretu a s dlouhým výdechem mě pobídla: „No tak povídej…“

Mezi zajíkáním se slzama a nadávkama jsem jí vylíčila každý detail toho rána, přeskakovala jsem, sama jsem se v tom ztrácela a s každým dalším lokem vína znejistěla, jestli opravdu řekl to a to, nebo jsem si to domyslela. „No a v podstatě nic neřekl a odešel, chápeš to? No chápeš to?“

Aneta jedním lokem dopila poloplnou skleničku. „No, Ani… a tys opravdu nic netušila?“

Narovnala jsem se na gauči z pozice utrápené chudinky a zamyslela jsem se, jako bych měla vyřešit matematickou úlohu. „Počkej, co tím jako chceš říct?“

Aneta dolila mně i sobě poslední zbytek z lahve. „Aničko, poslední dobou sis stěžovala na to, že chodí pořád pozdě z práce, že se chová jinak, stěžovala sis, že jste nebyli nikde na dovolený, a i na ty tvý narozeniny přišel pozdě…“

„Ale on měl teď spoustu práce a rozrůstá se jim podnik a i David tam musel zůstávat do noci…“

„David zas tak často do noci nezůstával…“

„No tak teď mi je to taky jasný! Počkej, jak to víš, že tam David pozdě nezůstával?“ trhla jsem sebou, až jsem rozlila víno, co jsem křečovitě držela v ruce.

„No…,“ začervenala se Aneta, „my spolu tak trochu kamarádíme…“

Nic jsem neříkala a čekala, co z Anety vyleze.

„Je to jenom pár týdnů, ale byli jsme párkrát v kině a na večeři,“ pokrčila rameny Aneta, jako by to nic neznamenalo, ale ten potutelný výraz z její tváře nezmizel.

Tentokrát jsem dopila víno rychlostí abstinujícího alkoholika já a mohutně jsem si krkla. „A to mi říkáš jako až teď?“

„Ani, promiň, ale tys Davida vždycky pomlouvala, jakej je to dement a že ho nemáš ráda a že má pletky s tou Karolínou, a já nechtěla nic říkat, dokud to mezi náma nebude vážnější.“

„A je to vážnější?!“

„Neee! No… já nevim, možná,“ culila se furt přitrouble Aneta.

„A proč jsi mi sakra nic neřekla?! Vždyť David to musel vědět!“ odsunula jsem informaci o novém vztahu na druhou kolej.

„Hele, Ani, nevybíjej si vztek na mně, jo, mě to fakt mrzí, ale já za to nemůžu. Já jsem ti říkala, že s tou Karolínou budou problémy, nesedla mi od první chvíle, ale tys nechtěla nic slyšet. A David mi nic neříkal, znáš chlapy – buď o tom neví, nebo do toho nestrká nos, protože mu po tom je kulový. Navíc pochybuju, že vzhledem k tomu, jak jsi na něj milá, by před tebou chtěl shodit svýho nejlepšího kámoše a pomoct ti. A my jsme se soustředili jeden na druhýho.“

Nevěřila jsem svým vlastním uším. Takže Radim mě podvádí celé týdny. S Karolínou. Aneta to táhne s tím blbečkem Davidem. A já… V půlce myšlenky jsem zabořila nedopalek do květináče a hlavu do polštáře a mocně jsem se rozvzlykala.

„Ani, no tak, přece teď nebudeš brečet kvůli tomu, že chodím s Davidem,“ hladila mě jak malé dítě po zádech Aneta a snažila se mě utišit.

„Ne, ne-e, to není hi-, kvů-kvůli tomu,“ zajíkala jsem se při svém výlevu, „ale že teď, hhhh, budete spolu-hu jezdit ve čtyřech na dovolenou, ááá!“

Aneta se smutně rozesmála. „Ale ty jsi vážně pitomá, Ani, nikdy s tou krávou nepromluvím a uvidíš, Radim doleze brzo zpátky.“

„Doleze, že jo? Že doleze. Já ho totiž strašně miluju.“

„Doleze, uvidíš.“

3. Vystřízlivění

Byl zase večer. Týden se slil v jeden ubrečený den, kdy se moje pocity střídaly nekontrolovaně na škále od „miluju tě“ po „nenávidím tě“. Seděla jsem sama v obýváku, vypila jsem flašku vína, vykouřila krabičku cigaret a třicetkrát po sobě si na YouTube poslechla „Only Love Can Hurt Like This“ od Palomy Faith.

Nemohla jsem tomu pořád uvěřit. Projížděla jsem v mobilu naše fotky a už teď mi chybělo úplně všechno, co jsme spolu měli. Nastal konec světa? Co budu dělat? Co si teď počnu? Byt byl Radimův, kam půjdu? K rodičům? Ne, děkuji. Panebože, já vlastně nemám ani práci. Takže jsem v jeden den přišla o přítele a budoucího otce svých dětí, střechu nad hlavou i práci. Tak na to se napiju. Dohltla jsem poslední kapku laciného chardonnay a přeladila playlist na YouTube na Rihannu a ještě depresivnější písničku Stay.

Střídavě jsem zapínala a vypínala Facebook a Messenger, kontrolovala Instagram a otevírala i mail, kdyby mi náhodou psal Radim, nebo kdyby byl aktivní, nebo kdyby si dal na zeď fotku třeba ze svý svatby s tou cuchtou. Její profily na všech sítích jsem měla samozřejmě taky projetý od začátku do konce a od konce na začátek. Zkontrolovala jsem všechny naše společné kamarády, jejich fotky, vygooglila jsem třicetkrát její jméno, pohoršovala se nad jejími debilními fotkami a brečela nad těmi, kde jí to aspoň trochu slušelo. To jsem to dopracovala. Stejným tempem jsem projížděla i svoje starý fotky a fotky s Radimem. Hledala jsem na nich moment, kdy se tohle všechno stalo, kdy se to zvrtlo, kdy mě přestal milovat, kdy ho nějaká laciná umělá tuctovka přinutila sklouznout a on už to nemohl vrátit zpátky. Proč jsou chlapi takový svině? Proč, proč, proč?

Ničemu jsem ani po třech dnech podrobného analyzování nerozuměla. Nevěděla jsem, zda se mi stýská, nebo začínám Radima víc a víc nenávidět. Proč mi nenapsal, proč mi nezavolal? Třeba se stydí, třeba má strach, jak bych se k němu zachovala. Nebo mě už vážně nechce vidět? Radši zkontroluju Facebook.

„Aneta Skřivánková is in relationship.“ Můj bože, ještě tohle mi scházelo, ona to s tím ňoumou snad myslí vážně vážně. Dala jsem lajk a hodila telefon na koberec. A samozřejmě jsem se rozbrečela. Už jenom ze zvyku. Telefon se ale rozezvučel a překvapivě to nebyla máma. Vyskočila jsem, jako by mi někdo vstříkl do žíly Red Bull. Radim. Panebože, volá Radim. Ani mě nenapadlo hrát hru na nedostupnou a bez mrknutí oka jsem okamžitě telefon zvedla. „Ahoj,“ vyhrkla jsem dychtivě.

„Ahoj, Anno,“ zaznělo o poznání otráveněji na druhém konci.

Ticho, nic jsem neříkala, ale ani jsem nedýchala a čekala, co se stane.

„Jak se máš?“ zeptal se Radim váhavě.

„Jo, skvěle, fakt super,“ snažila jsem se už tentokrát o hru, ale nenalhávám si, že bych to rozehrála nějak bravurně, byla jsem zoufalá.

„To jsem rád,“ opáčil nepřesvědčivě Radim. „Poslouchej, proč ti volám…“

No, to by mě teda hodně zajímalo, proč mi voláš, ty jeden hnusnej blbečku, těkala jsem očima po místnosti napětím, už značně vytočená. Radimův tón ani hlas nezněl vůbec lítostivě, ani konejšivě, ani nadějně. Zněl cize.

„… je mi to takový blbý, ale chtěl jsem ti vlastně připomenout, že je potřeba zaplatit nájem. Já jsem ho teda už zaplatil, takže mi můžeš poslat třeba půlku, nebo… Haló, jsi tam ještě?“

Byla jsem tam, ale ruku jsem měla natlačenou na puse a telefon jsem držela dál od sebe, aby neslyšel, jak se zajíkám a jak brečím a jak se mi valí želví slzy po tvářích.

„Jo, jo, jsem tady,“ řekla jsem polohlasem a s vypětím všech sil. Nos jsem si utřela do rukávu. „No… OK, a kolik ti mám poslat?“

„No… vlastně víš co, ani mi nic neposílej, já jsem vlastně… No vlastně jsem ti chtěl říct, teda tě spíš poprosit nebo popohnat, no… jak to říct, heh,“ ztrácel se ve svých větách a zřejmě i myšlenkách Radim. Já jsem ale věděla, že ví přesně, co mi má říct, jenom se při konfrontaci se mnou připosral a není to tak jednoduchý, jak si myslel, že to bude, když vytočil moje číslo.

„… no, že bych spíš potřeboval, aby ses odstěhovala, nebo jako abych se mohl já zase zpátky nastěhovat, protože u Dejva to začíná bejt dost těsný a… No a je to můj byt, nebo víš, jak to myslím…“

Dlouhý nádech i výdech jasně značily jeho absolutní nervozitu. Dokázala jsem si ho živě představit, v takových situacích jsem ho zažila nesčetněkrát. Navenek byl Radim vždy sebevědomý, nic ho nerozhodilo a nepříjemnostem se dokázal s lehkostí obloukem vyhnout nebo je zahodit do autu, ale když se něco nepovedlo a došlo na lámání chleba, začal se vždycky škrábat na krku, otíral si čelo, i když se viditelně nepotil, a buď přešlapoval z jedné nohy na druhou, nebo si poposedával a nervózně se smál. Nic neobvyklého u každého druhého člověka, ale u Radima se to nevídalo často a vždy mě to až nepříjemně překvapilo.

Po jeho dlouhém nádechu a výdechu následovala delší pauza, zřejmě si otíral čelo a čekal, kdy tohle peklo skončí.

„Odstěhovat? Já? Kam? Vždyť… Vždyť… Radime, přijď domů. Vždyť jsme si nic neřekli. Přijď domů.“ Byla jsem zoufalá. Nechtěla jsem brečet, ale už jenom slova, co jsem musela říct nahlas, mě přiváděla k šílenství.

„Já mám teď strašně práce, Anno. Navíc bude asi lepší, když si oba dáme trochu načas.“

„Jo, jasně, rozumím,“ řekla jsem při výdechu a už jsem nic neskrývala, nosem jsem potáhla dlouhou nudli přímo do mikrofonu. „A jak by sis to teda představoval?“ zeptala jsem se rezignovaně a už jsem ani nevnímala ty obří slzy, co padaly přímo na zem.

Radim mlčel, tak daleko to asi už nedomyslel.

„Radime…,“ vzlykla jsem do telefonu. Na druhé straně se ozval jenom výdech. „Radime, to je opravdu všechno, tohle? Ty mi už nic neřekneš? Jenom abych se odstěhovala?“ Moje upřímnost ho zřejmě odzbrojila.

„Máš pravdu, promiň. Víš, jak nesnášim tyhle vyhrocený situace, a s tím telefonem jsi mě minule fakt naštvala, tak jsem si říkal, že počkám, až se ozveš ty… No… a tady jsme… Pojď se tedy sejít.“ Změnil tón, ale byl to někdo jiný. Takhle by nikdy předtím nereagoval na moje neštěstí. Konejšil by mě po telefonu a udělal by všechno pro to, aby mě mohl co nejdřív obejmout. Jak mohl být teď tak lhostejný k mému trápení? Měla jsem opravdu pocit, že bych byla schopná to všechno hodit za hlavu, jen kdyby mě obejmul a řekl, že mě miluje a že půjdem zase spolu domů.

„Chtěla bych tě vidět, chybíš mi.“

„OK, zítra po práci se zastavím, předpokládám, že budeš doma. Teď už musím letět, tak zítra ahoj.“

Ani nečekal, až se rozloučím, a zavěsil.

Jestli jsem předtím byla zmatená a nevěděla jsem, co cítím, tak teď jsem svoje mentální rozpoložení nedokázala popsat ani s tou největší fantazií. Jenom jsem si stoupla a šla rychle do koupelny, abych se podívala do zrcadla, jak vypadám. Naprosto příšerně. Takhle mě Radim nesmí nikdy vidět. Teda rozhodně ne teď, viděl mě ve všech možných i nemožných polohách i situacích, ale teď nesmím vypadat jak ufňukaná chudinka, ale jako silná, sebevědomá žena. Akorát by mě teď zajímalo, jak toho docílím. Rozhodla jsem se najít odpověď na dně lahve a v textech těch nejdepresivnějších písniček.

Byt byl uklizený jak nikdy, na plotně stály ještě teplé špagety s variací boloňské omáčky, víno bylo v lednici, stůl prostřený a já vypadala jak ze žurnálu. Umyté a vyfoukané vlasy, dokonalý mejkap, který sice trval hodinu, ale vypadal naprosto přirozeně a já díky němu zářila. Kruhy pod očima sice i pod nánosem dvou korektorů trochu prosvítaly, ale to už se nedalo nic dělat. Vzala jsem černé legíny a dlouhé bavlněné šaty, přece jenom jsem doma a nemůžu si na sebe vzít koktejlky. I když jsem o tom chvíli přemýšlela. Ještě nanést lesk a lehce parfému na zápěstí, zapálit svíčku na stole a je všechno připraveno.

Naposledy jsem načechrala polštáře na gauči, i když jsem sama věděla, že je to tak zbytečné, jako kdybych přerovnala skleničky v lince. Nikdo by si toho nevšiml. Ale mě to uklidňovalo, protože už bylo po páté a já s napětím očekávala jeho příchod. Ještě jsem si v hlavě přeříkala a přehrála všechny možné scénáře, které by mohly nastat, dialogy, které jsem chtěla, aby zazněly, věci, které jsem říct musela a bez jejichž zmínění bych už nikdy nemohla mít klidné spaní, ať by se stalo cokoli. Sedla jsem si na koberec do tureckého sedu a jako blázen jsem začala zuřivě dýchat nosem. Poradila mi to Aneta, že prý to má uklidňovat. Vůbec mě to neuklidňovalo a měla jsem pocit, že dostanu samou nervozitou průjem. Motýli se z břicha závodní rychlostí přemisťovali do celého těla a já už nevěděla co se se sebou. Nalila jsem si skleničku vína, které jsem chladila v lednici. Chtěla jsem počkat na Radima, abychom ho mohli vypít spolu, ale už jsem to nemohla vydržet. V momentě, kdy jsem si už sedala opět do tureckého sedu, zachrastil klíč v zámku. Dveře se ale neotevřely, nastala pauza a potom zaznělo zaklepání. Trochu mě to překvapilo, tak jsem opatrně došla ke dveřím a nejdřív celou situaci na chodbě zkontrolovala kukátkem.

„Ahoj, proč sis neotevřel?“ řekla jsem trochu podrážděně čekajícímu Radimovi.

„Jo, promiň, tak já jsem nevěděl, jestli sem můžu takhle vtrhnout.“ Metodou bota o botu se zul. „Páni, tady je to teda celý nafintěný, a dokonce cejtim něco příjemnýho z kuchyně. Tys vařila?“ otočil se na mě pobaveně a překvapeně zároveň.

Jeho reakce mě trochu naštvala, ale nechtěla jsem se hned na začátku nechat rozhodit, už tak jsem byla dost nervózní a nervozita ze mě neopadla, jak jsem si myslela. „No, vařila, špagety,“ řekla jsem až moc hrdě na to, že to bylo v podstatě mleté maso s rajčatovým protlakem a podravkou.

„Ty tu máš snad rande, ne?“ řekl o dost víc pobaveně Radim. Nechápala jsem, odkud se jeho rozvernost bere, když já jsem jak na trní.

„To jsem uvařila pro tebe. Teda pro nás,“ dodala jsem spěšně, ale první dojem z vyřčené věty jsem už nezachránila.

„Jo ahaaa, no, já nemám úplně moc čas, ale tak trochu bych si možná mohl dát.“ A prohlížel si přitom hodinky, jako kdyby se snažil něco vypočítat.

„Tak si sedni,“ vybídla jsem ho zklamaně. V kuchyni jsem provedla rychlokurz nosního dýchání a málem jsem jednu nudli přidýchla rovnou do hrnce s omáčkou. Nebudu brečet, nebudu brečet, já nebudu brečet. Hluboký nádech a se strojeným úsměvem jsem s hrncem v ruce vešla do obýváku k jídelnímu stolu.

„Hm, voní to fakt dobře,“ nasával vůni podravky Radim. Vydechla jsem, na moment to bylo zase všechno přirozený.

Zadívala jsem se na Radima, když si nandával malou porci špaget, a nespustila jsem z něj oči, ani když si doslova cpal první sousto do pusy. S plnou pusou špaget se na mě otočil, vycítil můj pohled a asi si uvědomil, proč je vlastně tady. Zřejmě na to z té nefalšované lidské radosti z domácího jídla na pár vteřin zapomněl. Sousto rychle spolknul, utřel si koutky do připraveného ubrousku, rozvážně ho složil zpátky do původního obdélníku a chytil mě za ruku.

„Ani, promiň mi to, já vím, že jsem se zachoval jako debil, nejsem na sebe pyšnej, nechtěl jsem ti ublížit, opravdu ne, prosim tě, věř mi to.“ Neříkala jsem nic, cítila jsem svoji převahu, ale zároveň jsem měla celou šišku houskového knedlíku v krku a slzy na krajíčku. Nevšiml si toho, protože upřeně zíral na ten bleděmodrý ubrousek. „Ani, dokážeš mi to, prosím tě, odpustit? Řekni, že jo, že dokážeš.“ Při poslední větě už se na mě podíval a já jsem se neubránila slzám, a i když jsem neřekla jedinou větu ze svých předem připravených scénářů, objala jsem ho a vzlykala mu bez zábran na rameni.

„Jo, já myslím, že dokážu,“ řekla jsem nejsilněji, jak mi hlas dovolil, odtáhla jsem se a utřela si do ubrousku opatrně oči, aby mi z řasenky ještě kousek zbylo.

„Uf, to se mi strašně ulevilo, já bych vůbec nemohl fungovat, kdybych věděl, že jsi na mě někde strašně naštvaná a nenávidíš mě. I kdybych si to zasloužil.“ Namotal si na vidličku další mohutnou porci špaget a nacpal si ji celou pomalu až do chřtánu. „Počkej, co tím myslíš, ‚někde‘?“ vytřeštila jsem oči.

Radim se zakuckal. „No… říkala jsi přece, že se odstěhuješ.“

Vstala jsem ze židle a upřeně na něj zírala.

„No Ani, tohle je přece můj byt, vždyť jsme si to říkali několikrát, a já u toho Dejva už vážně nemůžu zůstat.“

„Počkej, takže ty jsi sem přišel, abys mi jenom líp oznámil fakt, že se musím odstěhovat, a aby ses ujistil, že nejsem naštvaná, abys měl čistý svědomí? Ty se se mnou teda rozcházíš? Ty se mnou? Děláš si prdel?“ Nevím, kde se to ve mně vzalo, ale takhle jsem si jasnou a klidnou argumentaci sebevědomé ženy nepředstavovala. „Já tady kvůli tobě uklízím a vařím a fénuju si vlasy jak debil a ty mi přijdeš sníst špagety a říct mi, ať se vystěhuju?! Po tolika dnech totálního ignoru, kdy jsem si myslela, že přemýšlíš o tom, co jsi provedl, a ty si místo toho užíváš u Dejva a jenom vymejšlíš, jak mě odkopnout a vykopnout? Po čtyřech letech je tohle to jediný, na co se vzmůžeš, ty… ty… ty čůráku!“ To poslední slovo jsem doslova zaječela, a abych tomu dala grády, zatnula jsem ruce v pěst, zavřela jsem oči a dokonce jsem se snožmo lehce odrazila ze země, jako kdybych byla raketa a chtěla odletět do vesmíru. Tam bych teda momentálně nejradši opravdu odletěla, protože jsem se za to, co jsem řekla, strašně styděla. Nikdy, NIKDY jsme si s Radimem nenadávali sprostě, ani v těch nejvypjatějších momentech. Radim byl v šoku, který chvilku rozdýchával. Nejdřív to vypadalo, že je tak zaskočený, že vůbec neví, jak má reagovat. Pár vteřin nato ale evidentně vhodnou reakci našel.