Krycí jméno

STUDENTKA

Copyright © Milena Štráfeldová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4780-8

Na vysvětlenou…

Když začátkem roku 2020 vznikaly první stránky této knížky, vraceli se čeští lyžaři ze zimní dovolené v Rakousku a v Itálii a my jsme poprvé zaslechli to divné slovo covid. Ani ti největší pesimisté mezi námi by nevěřili, že se s touto pandemií budeme potýkat příští dva roky a že v celosvětovém měřítku připraví o život desítky milionů lidí.

Zkraje roku 2022, když jsem tuto knížku dopisovala, se zdálo, že jsme z nejhoršího venku. Že se konečně můžeme znovu nadechnout a vrátit k životu, jaký jsme znali před covidem. Historie nás však dokáže pokaždé něčím překvapit. Tentokrát nás překvapil ruský prezident Putin, když zavelel k útoku na svého suverénního souseda Ukrajinu. Dopustil se válečných zločinů, jen aby světu ukázal, že se Rusko nevzdává svých imperiálních snů.

Vlastně by nás to však překvapit nemělo. Alespoň ne ty z nás, kdo si pamatují ráno 21. srpna 1968, kdy Putinovi předchůdci vtrhli se svými tanky a letadly do Československa. K ospravedlnění této neospravedlnitelné agrese použili jinou rétoriku, údajně šlo o obranu zemí socialistického tábora. Ve skutečnosti tehdy stejně jako dnes chránili jen své vlastní zájmy, svůj imperiální sen.

S historií je ta potíž, že se ráda opakuje. Známe to z dřívějších dob a děje se to i dnes. Když jsem se pouštěla do knížky o Lídě Jandové, zdál se být její příběh dávnou minulostí. Zavátý v čase, sotva srozumitelný všem, kdo nezažili předlistopadový režim. Kdo měli to štěstí, že na vlastní kůži nezakusili odpudivé a schizofrenní husákovské bezčasí, kdy byl Sovětský svaz náš vzor.

Studentka Lilian Landová, která je jakýmsi volným předobrazem románové Lídy, se tomuto bezčasí postavila. Našla v sobě odvahu mu vzdorovat, nedat se. Na rozdíl od většiny nás ostatních, kteří jsme přistoupili na potupná pravidla normalizace, abychom tak nějak přežili. Ona na svou odvahu bohužel doplatila, estébácký režim ji nakonec semlel a dohnal k sebevraždě. V pouhých dvaceti letech!

Lilian jsem osobně poznala. Sice jen krátce a nepříliš zblízka, ale stejně jako ostatní si ji i já pamatuji jako veselou, chytrou a vtipnou dívku, plnou života. Život ji zjevně bavil. Dokazovala to všude, kam vkročila. Tím horší pak byla zpráva o její smrti. Pro ty, kteří ji znali blíž než já, znamená její dobrovolný odchod ze života dodnes trauma, se kterým se jen stěží vyrovnávají. I mě se však její příběh s postupem času dotýkal víc a víc. Byl stále tu, nešlo ho setřást, zbavit se ho a zapomenout. Jediný způsob, jak se s ním vyrovnat, byl znovu ho převyprávět.

Tentokrát jsem však nechtěla psát literaturu faktu či beletrizovaný životopis. Hlavním hrdinou mého románu taky není sama Lilian či Lída, ale spíš doba, ve které žila. Ve které jsme tehdy žili my všichni. Dovolila jsem si proto větší míru fabulace, než jakou připouští non-fiction literatura. I když většina mých postav má reálný základ, v reálném životě se nemusely potkat. I skutečná Lilian prožila jiné dětství, měla jinou startovací dráhu. Svým způsobem ještě horší nežli Lída, protože její vlastní otec spáchal sebevraždu, když jí ještě nebyly ani dva roky.

Události, které se odvíjely od koncertu na Gymnáziu Arabská, však už víceméně odpovídají skutečnosti, jak jsem ji poznala ze svazků StB a dalších archivních materiálů nebo ze vzpomínek jejích současníků. Znovu však připomínám: jde o román, takže osud Lídy Jandové se od jejího reálného předobrazu v mnohém liší!

Stále víc se přesvědčuji, že historie sice nejsou jen příběhy, či dokonce historky, ale díky příběhům jí lépe rozumíme. Lépe dokážeme pochopit určitou dobu, způsob myšlení i motivace lidí, kteří v ní žili, i jejich jednání. Příběh Lilian či Lídy vypráví o době, která by se nikdy neměla vrátit. A i když to tak nevypadá, je to jen a jen na nás!

Praha, březen 2022

Milena Štráfeldová

Prolog

Ve čtyři hodiny ráno se v kachlíkárně rozdrnčel telefon. Dozorčí z noční služby ho ovšem neslyšel, právě usnul. Telefon tak musel zazvonit nejmíň čtyřikrát, než se muž probral. Konečně hrábl po sluchátku:

„Slyším!“ řekl rozespale.

„Přestaňte chrápat a přiveďte mi tu novou!“ štěkl vyšetřovatel.

„Teď hned?“ zeptal se nejistě dozorčí.

„Jasně že teď hned!“

„Provedu…“ – Dozorčí se otráveně zvedl ze židle. Usrkl zbytek včerejšího kafe, hned ale hrnek zase odložil. Kafe už dlouho bylo studené. Se svazkem klíčů se pak vydal do podzemí domu, který už léta naháněl kolemjdoucím strach. Obcházeli ho raději obloukem.

>> <<

Lída právě tančila. Mohlo jí být pět, nanejvýš šest let. Točila se v baletní sukýnce, kterou jí babička spíchla ze staré záclony, a kolem ní se míhaly záhony mrkve, keře rybízu i stromy obsypané letními jablky. Ten rok jich bylo tolik, že děda musel větve podepřít baldou, aby se pod tou tíhou nezlomily.

„Ještě ho nejez, je kyselý,“ sebral jí před chvílí zelené jablíčko, které spadlo na zem. Měl pravdu, úplně se jí stáhla pusa.

„Fůůůj,“ vyplivla sousto do trávy.

„Tohle by nežraly ani slepice,“ zasmál se děda a zašátral v kapse manšestráků. Vždycky v ní měl pro svou vnučku pár karamel.

„Na,“ rozbalil jí ulepený bonbon.

„Děkuju,“ řekla s plnou pusou. Děkovat se už naučila, na to byla babička odjakživa přísná.

„Chceš vidět, jak umím tancovat?“ zeptala se, když karamelku documlala.

„Tak jo,“ posadil se děda na lavičku pod ořešákem. Zapálil si k tomu cigaretu.

Lída se uklonila a pak s vážností děvčátka, co už brzy půjde do školy, zvedla ruce nad hlavu a začala se točit dokolečka. Sukýnka ze staré záclony se roztočila s ní, to bylo vůbec nejlepší. Točila se a točila…

„Tak už dost!“ zavolal na ni děda. „Nebo se ti zamotá hlava a sletíš.“

Ještě to ani nedořekl, a Lída ležela na zemi. Trošku si při tom odřela koleno. Byla ale statečná, ani nezačala bulet.

„Co to zase vyvádíte?“ vyklonila se babička z okna letní kuchyně. „Pojďte se najíst, polívka je na stole.“

Lída v tu chvíli zapomněla na odřené koleno a rozběhla se do kuchyně. Babiččiny polívky totiž milovala. I babičku s dědečkem milovala. I tu zahradu se záhony mrkve, rybízem a starými pokroucenými stromy milovala. Nejvíc teď ale milovala sukýnku, co se tak krásně točí! Pořád dokola.

Byl to jen sen? Nebo snad zasutá vzpomínka, která se jí tu v podzemí vynořila z paměti? Ani si to nestačila pořádně uvědomit, protože v zámku zrovna zarachotil klíč.

„Jandová, jdeme!“ ozval se noční dozorčí.

>> <<

Jednou se budou ptát, jak to začalo. Kdy ale takové příběhy vlastně začínají? Když se Lída své mámě narodila? Nebo mnohem dřív, u jednacích stolů v Jaltě či Postupimi? Nebo na Transsibiřské magistrále, kterou kdysi projel Lídin dědeček jako mladý legionář? Ve kterém okamžiku velkých dějin začíná naše malá osobní historie?

Na nejstarší fotografii, co se dochovala v rodinném albu, leží nahaté děvčátko na kostkované dece a pase koníčky. Je mu sotva pár měsíců, na hlavě má jen chmýří. Bezzubá pusinka se spokojeně usmívá. Historie kolem té kostkované deky teče jako řeka plná zrádných vírů, slepých ramen a krokodýlů, malá Liduška si ale hraje s kachničkou.

Kapitola 1: O Evě

Ve stejném roce, kdy Lída přišla na svět, povstali Tibeťané proti Číně a Jaroslav Heyrovský získal Nobelovu cenu za své objevy v polarografii. To ovšem Lídinu mámu Evu nezajímalo. Bylo jí sotva devatenáct a ráda zpívala. Josefa Zímu tehdy proslavil hit Blues pro tebe:

„Všechno jsem opustil pro tebe,

snad zapomenu příští den už na tebe,

jestli se mi to povede, tak žádná víc už nesvede,

abych pro ni dělal to, co pro tebe …“

Zíma byl tehdy skutečně hvězda. Ostatně kvůli klukovi, co se mu podobal – taky nosil černé sluneční brýle a hrál na kytaru –, to všechno vlastně začalo.

>> <<

Možná to všechno ale začalo na tom venkovském dvorku. Nebo na zahradě, u stejných záhonů mrkve a pokroucených jabloní, které bude Lída tak milovat. Eva je nemilovala. Nebyla vesnické děvče, ve skutečnosti svůj domov nesnášela. Představa, že by měla žít jako její rodiče, se jí hnusila.

Tohle ne! Tohle teda vopravdu ne! říkala si v duchu.

Co by ji taky na vesnici čekalo? Práce v JZD? Rychle se vdát, porodit tři děti, ztloustnout a chovat slepice? Nic pro ni! Eva chtěla víc. Věděla, že z té zahnojené díry musí co nejdřív vypadnout.

Když k nim v posledním ročníku základní školy přišel náborář z továrny nedaleko Prahy, ve které se vyráběly léky, okamžitě vycítila šanci. Chemie ji vůbec nezajímala, zato představa, že bude vlakem za půl hodiny na Václaváku, byla neodolatelná.

„Tati, mami, pusťte mě tam,“ žadonila. „Mě by to hrozně bavilo!“

Máma zprvu nechtěla ani slyšet, na to znala svou dceru příliš dobře. Tátu se však Evě podařilo zlomit, měl pro ni odjakživa slabost. A věděl, že se na vesnici nehodí. Přál by jí lehčí život. Kdyby tak on mohl utéct od té věčné dřiny!

„Tak běž,“ řekl nakonec a podepsal jí přihlášku do učení. Máma nad tím jen nespokojeně kroutila hlavou.

Od patnácti let tak bydlela Eva na učňovském internátu vedle továrny, týden chodila do školy a týden měla praxi ve fabrice. Myla kádinky, sterilizovala zkumavky a vytírala podlahu, hlavně se však učila žít. Po večerech utíkala s holkama z intru tajně do kina a randila s klukama.

„Co tam v tý fabrice pořád děláš?“ ptal se starostlivě táta, když občas přijela na neděli domů.

„Ále nic, makám,“ odpovídala většinou Eva.

„No, to bych ráda viděla,“ utrousila nedůvěřivě máma. Makání si totiž představovala jinak. Vstát ráno ve čtyři, jít do kravína podojit krávy, natahat jim krmení a těžké balíky slámy na podestýlku a vykydat hnůj. A když je hotovo v kravíně, jít ještě okopat erteple na vlastním záhumenku, aby měli s dědkem v zimě co jíst.

A holka zatím v práci myje kádinky? V rukavicích? Dobře si všimla, jaké má Eva pěkné ruce. Dokonce si lakuje nehty! Rudě… Máma si zároveň bezděky prohlédla svoje pazoury, celé rozpraskané, se zažranou špínou, kterou nevydrbe ani za týden!

„A co kluci?“ občas se Evy vyptával táta, když jí tajně, aby máma nevěděla, strčil padesátku. Ušetřil ji na cigaretách.

„Kluci sou pitomý,“ vykroutila se většinou Eva.

>> <<

Po dvou letech se Eva konečně vyučila laborantkou a hned po prázdninách nastoupila do továrny. Z internátu se přestěhovala do ubytovny pro zaměstnance a těšila se, jak si konečně bude užívat volnosti.

Brzy ale zjistila, že si moc nepolepšila. Stačilo jen vejít do ubytovny a měla jasno. Na nástěnce vedle vrátnice visel plakát s mladým dělníkem a prsatou kolchoznicí, kteří se usmívali vstříc šťastné budoucnosti. Plakát úderně hlásal: BUDUJEME MÍR A SOCIALISMUS. Byl ale natržený, takže se mu nedalo moc věřit. Pod ním visel nesmlouvavý ZÁKAZ PÁNSKÝCH NÁVŠTĚV!

V ubytovně žilo asi dvacet děvčat, jen o málo starších než Eva. Mačkaly se v pokojích po čtyřech, záchody a sprchy byly společné pro celé patro. Teplá voda tekla jenom ráno a večer, ve sprchách se proto musely rychle vystřídat. Kalhotky a podprsenky šmudlaly v umyvadle a sušily je na šňůrách mezi postelemi.

„Je to tu jak u cikánů,“ vpadla jim občas do pokoje správcová, ani nezaklepala. Ještě jí nebylo čtyřicet, přesto vypadala staře. Robustní ženská se sveřepým výrazem, holky z ní měly strach. Říkaly jí bachařka.

„A kde si to máme věšet, když tu není sušárna?“ vyjela na ni Eva. Byla sice nová, v tu chvíli však pocítila spravedlivý hněv. Ona je přece dělnická třída, tak tu na ni nebude nikdo řvát! Jedna či dvě starší dívky se k ní přidaly, ostatní, co neměly takovou kuráž, se raději tvářily, že tu vůbec nejsou.

Bachařka se zarazila. Co si to ta drzá holka dovoluje?

„Co si to, Jandová, dovoluješ?“ křikla na Evu. „Já tu za to zodpovídám! A ty mi tady nebudeš dělat bordel!“

„Nikdo vám tu bordel nedělá! Bydlíme tu snad my, ne? A co mi vůbec tykáte? Nejsem vaše dcera!“ ohradila se Eva.

„No to buď ráda, protože jinak bych ti rovnou jednu vlepila!“ rozčilovala se bachařka čím dál víc.

„Vlepila? Jako že facku?“ vyletěla Eva. „No jen to zkuste! A budu si na vás stěžovat u odborové organizace. Všechny mi to tady dosvědčí! Že jo, holky,“ obrátila se bojovně na spolubydlící. A to už se k těm pár statečným přidaly i další.

„To ti teda dosvědčíme,“ ozývaly se jedna přes druhou.

„Už toho máme dost!“

„To je šikana!“

„Chováte se k nám jako nějaká bachařka!“

„Elsa z Buchenwaldu…“

„No snad jsem toho zas tak moc neřekla!“ lekla se správcová a raději vycouvala z pokoje. „Já jen, že tu chci mít pořádek!“

Rychle za sebou zavřela dveře, nemohla ale neslyšet ten výbuch smíchu.

„Holky, to je skvělý, jak jsme s bachařkou konečně vyběhly, co?“ ozvala se Eva.

Jen počkejte, tohle vám nedaruju! pomyslela si správcová. Vy mě eště budete prosit…

>> <<

„Hele, Růžo, pučila bys mi na večer tu pruhovanou sukni? Mám rande.“ zeptala se Eva o pár dní později jedné z kamarádek v ubytovně. Byla to širokánská nabíraná sukně s vosím pasem, pod kterou se nosila naškrobená spodnička. Vosí pas si Eva mohla dovolit, vypadala jako Lollobrigida…

„Dej bacha, ať ji nezmačkáš,“ varovala ji kamarádka, ale sukni jí půjčila. Holky si půjčovaly všechno – šaty, svetříky, korále i kabelky. Každá měla ve společné skříni sotva tři ramínka, když však vyrážely do světa, chtěly vypadat jako filmové hvězdy.

A to se Evě dařilo. Byla vyšší než ostatní dívky, přitom nevážila ani šedesát kilo. Tu váhu zároveň měla ideálně rozloženou: na svůj věk měla velká prsa a kulatý zadek, zato v pase byla přeštípnutá tak, že by ho pořádný chlap hravě sevřel do dlaní. A o tom, že je pěkně stavěná, ji pohledy mužských přesvědčovaly, kdykoliv vyšla z domu. Bylo i dost těch, co se za ní otočili a uznale hvízdli.

Eva si jejich obdiv užívala. A taky ho podporovala. Vlasy si nechala narůst až do pasu a odbarvila je na blond. Kupovala si tu nejrudější rtěnku i lak na nehty a kolem očí si začala kreslit tlustou černou linku. Přesně tak, jak to viděla u filmových hvězd.

Ten večer si ke všemu vzala tu nádhernou sukni od Růži…

Kluk, který na ni čekal před kinem, pozoroval už zdálky, jak se nese. Jako by ani nešla po chodníku, ale plula po přehlídkovém molu. Pod bílou blůzkou jí ostře vystupovala špičatá ňadra, úzký pas zdůrazňoval široký pásek z černé gumy a nabíraná sukně jí šustila kolem zaoblených boků. S vlasy vyčesanými do vysokého drdolu vypadala vedle jiných ženských jako plameňák mezi kachnami.

Šla a nedívala se napravo nalevo, dobře ale cítila všechny ty žádostivé pohledy. Lichotily jí, jak by ne! Nepatrně se usmívala s vědomím, že by jí stačilo jen kývnout, a všichni mužští se pobijou, jenom aby se před ní předvedli. V očích měla to, čemu se nehezky říká rozestlaná postel.

Jednou z ní bude coura.

Ten večer jí však kluk před kinem řekl obdivně: „Čáááu!“

„Čau,“ odpověděla krátce.

„Mám dva lístky do poslední brázdy,“ hlásil kluk a nemohl odtrhnout pohled od Eviných špičatých ňader. Možná se už viděl, jak se jich v té poslední řadě bude moct aspoň trochu dotknout.

„Hmmm,“ utrousila Eva zklamaně. Fígl s poslední brázdou už totiž zažila. A ne jednou. Zkoušeli to na ni snad všichni kluci, co si s ní dali rande v kině. Jako by jim nešlo o nic jiného než jí zajet rukou pod sukni nebo jí ve tmě osahávat prsa. Potily se jim při tom dlaně, blůzku pak měla celou ušmudlanou.

„Hele, já vo žádný šmajchlování v poslední řadě nestojím. Nazdar!“ rozhodla se najednou, otočila se na podpatku a nechala kluka stát na chodníku. Ani se neohlédla a pomyslela si: Copak se nenajde chlap, kterému by nešlo jen o  tamto?

>> <<

„Ty, hele, nešla by sis zatancovat?“ zeptal se Evy brzy nato další kluk, mohlo mu být dvaadvacet. Vysoký brunet s frajersky úzkou kravatou. A v Evě hrklo.

Šla si tu neděli sednout s holkama z ubytovny do nově otevřené kavárny v centru Prahy. O tom podniku se hodně mluvilo, při odpoledních čajích tam hráli písničky, při kterých se skvěle trsalo.

„Tak jo,“ zvedla se od stolku, na kterém bublala ve sklenicích malinovka, a šla. Právě hráli:

Měla vlasy samou loknu, jé jeje,

ráno přistoupila k oknu, jé jeje,

vlasy samou loknu měla

a na nic víc nemyslela

a na nic víc nemyslela,

jé jé je.

„Sekne ti to,“ zašeptal jí kluk do ucha už po druhé sloce.

„Jóó?“ dostala ze sebe Eva znovu, na víc se nezmohla. Cítila, jak rudne. To se jí nestávalo. Zmátlo ji to.

„Ty se červenáš?!“ zasmál se kluk. Neznělo to nijak výsměšně, spíš kamarádsky, Evu to však zmátlo ještě víc. A rudla dál. Nejradši by utekla…

„To byl jen fór. Fakt ti to sluší,“ ujišťoval ji kluk. „Já jsem Pavel.“

„Eva,“ vypravila ze sebe.

„Dobře tu hrajou, co?“

„To jo…“

„Chodíš sem často?“

„Dneska jsem tu poprvé.“

„Sama?“

„Néé, s holkama…“

„S jakýma holkama?“

„Od nás z ubytovny…“

„Ty bydlíš na ubytovně? Kde?“

Později bude Eva marně vzpomínat, jak se to vlastně stalo. Pavel z ní během jediné písničky vytáhl, co dělá, kde bydlí i co ji baví. Ona se o něm zatím nedozvěděla nic.

„Hele, a nechtěla by sis poslechnout i jinou muziku?“ navrhl jí, když písnička skončila.

„Jakou?“

„Pravej rokenrol…“

To slovo Eva už slyšela, nic moc si ale pod ním neuměla představit. Proto řekla jen neurčitě: „Hmmm, já se v tom nevyznám…“

„Elvise ale znáš, ne?“

„Jen trochu…“

„Tak to musíme napravit,“ chytil se Pavel nadšeně. „Mám jeho desky.“

„Fakt?“ užasla tentokrát Eva. „Kdes je vzal?“

Tohle by totiž věděla opravdu ráda. Zatím se zajímala hlavně o parádu, neušlo jí ale, že mít doma gramodesky ze Západu není jen tak.

„Vozí mi je máma,“ přiznal Pavel.

„Máma?!“ užasla Eva ještě víc. A představila si svou mámu, jak jde dojit krávy. Svět, ve kterém mámy vozí svým dětem ze zahraničí desky s americkou muzikou, jí připadal neskutečný.

„Je tlumočnice, jezdí ven s papalášema. Oni totiž neumí ani slovo anglicky…“ řekl Pavel ironicky.

„A ty snad jo?“ zeptala se Eva, tentokrát trochu popuzeně. Ani ona přece neuměla anglicky. A nikdo, koho znala. Copak jim nevtloukali do hlavy, že Američani jsou naši nepřátelé?

„Docela slušně. Máma tak na mě mluvila odmalička. Samozřejmě jenom doma…,“ ušklíbl se Pavel.

Tohle už bylo pro Evu úplně mimo realitu. Co je to za mámu, která mluví na dítě cizí řečí? Co je to vůbec za lidi? Zůstala na Pavla jen nevěřícně zírat.

„Tak šla by sis někdy poslechnout ten rokec?“ využil jejího úžasu.

„Jako k tobě domů?“

„No jinde ti to asi nepřehraju,“ zasmál se zase Pavel. A nevypadalo to, že desky jsou jen záminka, aby ji k sobě nalákal. I když v tomto případě by se asi Eva nalákat dala.

„Tak teda jo,“ řekla nakonec.

>> <<

„Pojď dál,“ pozval příští neděli Pavel Evu do vily na Hanspaulce, kde bydlel s matkou a mladší sestrou. Už ta hala v přízemí ovšem vyrazila Evě dech.

„Páni,“ pomyslela si a rozhlédla se kolem. Přímo proti vchodu byl krb s mramorovým ostěním, dřevěné schody do patra voněly leštidlem a za velkým oknem se ve větru vážně kývaly větve starých jedlí. V podobném domě byla poprvé v životě.

„Vy to tu máte jako na zámku,“ řekla obdivně.

„To kdysi postavil děda, ještě za první republiky,“ utrousil Pavel bez zájmu. Na podobné reakce návštěvníků byl zvyklý, po pravdě řečeno ho však už trochu otravovaly. Těšil se, až Evě ve svém pokoji pustí novou Elvisovu desku, co mu máma nedávno přivezla z Londýna…

Eva se však víc než o Presleyho zajímala o to, jak je vůbec možné takhle žít: „Ten tvůj děda, to byl nějakej továrník?“

„Ale vůbec ne,“ zasmál se Pavel. „Byl doktor, přednosta kliniky na Karláku. Urolog. Stejně jako jeho táta. A jeho otec. Tři generace doktorů v rodině, představ si to,“ ušklíbl se. „Teprve máma se vzbouřila a porušila tuhle rodinnou tradici. Chtěla za každou cenu dělat jazyky. Děda jí to nemohl odpustit, léta s ní nemluvil. Ani nešel na její promoci!“

Eva jen matně tušila, co je to promoce, nedala ale na sobě nic znát. Právě se zamilovala do krbu v hale. A co teprve až uvidí koupelnu!

„A ty bys nechtěl být doktor?“ vyzvídala.

„Blázníš?“ užasl tentokrát Pavel.

„Proč ne? Je to dobrá práce, ne?“

„Víš, jak je medicína děsně těžká? Šest let dřiny, hrabeš se v mrtvolách, vyšetřuješ staříky, co se měsíc nekoupali, a pak tě stejně strčí na umístěnku někam do pohraničí. Doktor? – Ani náhodou!“

Eva měla jinou zkušenost. Doktoři u nich ve fabrice byli elita. Ve výzkumáku, kde zkoušeli nové léky, chodili v bílých pláštích a jen tu a tam protřepali nějakou zkumavku. Laborantky jim k tomu vařily kafe.

„A co chceš teda dělat?“ zeptala se Pavla.

„Asi budu učit.“

„Učit? A co?“

„Jazyky, jako máma.“

„Jaký jazyky?“

„Anglinu a fráninu…“

„A ty je jako studuješ?“

„No jasně!“

„A kde?“

„No kde asi? Na fildě.“

„To jako že na vysoký?“

„Jasně že na vysoký. To se mě budeš pořád takhle vyptávat?“ vyjel nakonec na Evu podrážděně. Celou dobu stáli na prvních schodech do patra, které tak krásně voněly leštidlem.

„Ale ne, promiň,“ zarazila se najednou. „Já jen, že jsem ještě nikdy nebyla v takovým domě…“

„A kdes teda bydlela?“ začal se zajímat Pavel.

„Tomu bys neuvěřil,“ ušklíbla se Eva při vzpomínce na starý venkovský baráček se suchým záchodem a pumpou na dvoře.

„Tak jdeme konečně na toho Elvise?“ připomněl jí pravý důvod její návštěvy.

„Tak jo!“

A vystoupali až do druhého patra, do podkroví.

>> <<

Jak byla hala v hanspaulské vile nádherná, Pavlův pokoj byl pro Evu zklamáním. „Je to tu tak malý,“ řekla udiveně.

A opravdu se do té místnůstky s jediným úzkým oknem vešla sotva Pavlova postel, stolek a židle, jednodílná skříň a malý prádelník. Police na stěnách byly přecpané knížkami a na skobě ve zdi visela otlučená kytara. Skromný studentský pokoj. Na prádelníku ovšem stál luxusní gramofon, jakých bylo v té době u nás jen velmi, velmi málo.

„Původně to byla komora pro služku,“ zasmál se Pavel, když viděl Evino zklamání. „Máma z ní chtěla udělat šatnu. Já jsem ji ale přemluvil, aby mi ji nechala.“

„A proč?“ nechápala Eva. Mačkala se s dalšími třemi děvčaty v jedné místnosti v ubytovně a toužila mít velký světlý pokoj s balkonem jen pro sebe. Do krcálku, ve kterém spí Pavel, by ji snad nikdo nedostal.

„Jednak tu mám klid, máma ani ségra mi sem nelezou. Ani by se sem nevešly. A pak – pojď se podívat!“ A Pavel otevřel úzké okno a ustoupil stranou, aby měla Eva co nejlepší rozhled.

„Téééda,“ řekla jen, když vykoukla ven.

Pod sebou uviděla střechy okolních vil a vršky starých stromů. Hanspaulka se tu svažovala do Dejvic a na obzoru se rýsovaly věže svatovítské katedrály. Když se trochu vyklonila, zahlédla v sousedních zahradách altány, bazénky s lekníny a houpačky pro děti. Bylo tu takové ticho, že slyšela zpívat ptáky.

„Tak už chápeš?“ usmál se Pavel a Eva přikývla. Tady by se mi fakt líbilo, pomyslela si. A bude si to myslet celou dobu, co bude z desek poslouchat Elvisovy písničky. A bude čekat, kdy už konečně dojde na to, proč sem ve skutečnosti přišla. Protože tentokrát se tomu nijak bránit nebude.

Jenže Pavel se kupodivu k ničemu nemá! Sedí na posteli a se zavřenýma očima blaženě poslouchá Elvisův Jailhouse rock.

Let’s rock, everybody, let’s rock.

Everybody in the whole cell block

was dancin’ to the Jailhouse rock.

>> <<

„Hele, poslechni si tohle!“ vítal pak často Evu s kytarou v ruce. A zabrnkal na ni pár rockových riffů. Kytaru většinou nepustil z ruky po celou dobu, co vedle něj v kamrlíku poposedávala na posteli. Odložil ji nanejvýš, když chtěl přehrát novou desku…

„Dobrý, ne?“

„Hmmm,“ řekla na to Eva trochu otráveně. „A nepudem radši někam ven?“

„A kam?“

„Já nevím… Někam.“

„No tak jo, když chceš…“

Skončili ale většinou jen o pár ulic dál, v jedné z hanspaulských hospod, kde čepovali pivo a bublinkovou limonádu. Pavel se pozdravil s kamarády a pustil se s nimi do debaty o něčem, co Evu vůbec nezajímalo. Ostatní kluci po ní sice obdivně pokukovali, Pavla se to ale moc netýkalo. Vlastně si jí sotva všímal.

„Proč tu vlastně jsem?“ napadalo ji stále častěji. „Není on nakonec teplouš?“

Kdyby byla jen o trochu zkušenější, přišla by na to, že Pavel vůbec není takový suverén, za jakého se vydává. Svou odtažitostí vlastně jen maskoval vlastní nejistotu. A kdyby zase on vyrůstal na vesnici jako Eva, vyznal by se ve světě o trochu víc. V domě plném knih, obrazů a stříbrných jídelních souprav však vyrostl z malého Pavlíka komplikovaný chlapec, kterému zoufale chyběl mužský vzor.

„Kde máš vůbec tátu?“ zeptala se ho konečně Eva. To už poslouchala Elvise asi poosmé. I když to, že v domě není pořádný mužský, vycítila hned zkraje. Na to měla čich.

„Táta tu nebydlí. Naši jsou rozvedení. Už dávno…,“ odpověděl Pavel. Určitě by si přál, aby to vyznělo lhostejně, Eva ale v jeho tónu zaslechla bolest zklamaného dítěte. Najednou jí ho přišlo líto.

„A máma se znovu nevdala? Ona nikoho nemá?“ optala se zpříma, jak byla zvyklá.

„Ne!“ odsekl Pavel. A v jeho očích se zase objevila ta chladná odtažitost. Na tenhle pohled si Eva bude těžko zvykat. Pavel se na ni tak podívá pokaždé, když z ní promluví její vesnice nebo dělnická ubytovna.

„Jak můžeš být tak ordinérní!“ říká ten pohled.

„A ty jsi zase namyšlený pitomec,“ pomyslí si často Eva. Raději by vydržela pár facek než tenhle pohrdlivý, štítivý odstup.

>> <<

Pak se to ale přece jen stalo! – Eva tak dlouho chodila do Pavlova kamrlíku poslouchat desky, až se odhodlal a začal jí rozepínat blůzičku. Moc to neuměl, ukázalo se totiž, že ve skutečnosti je jeho první holka…

Když ji pak doprovázel na vlak, chytla ho za ruku. To přece milenci dělají, ne? On jí ale ruku podrážděně vytrhl: „Přestaň, přece se nebudeme spolu vodit!“

Na tuhle studenou sprchu Eva nezapomene.

Na druhou stranu se s ním ale lecčemu přiučila. To když ji, už jako svou dívku, konečně vzal mezi spolužáky z fakulty. Jejich parta chodila po přednáškách na pivo do hospůdky na Starém Městě, kde jim hospodský dovolil srazit pár stolů k sobě.

I tady Eva nejdřív vnímala pohledy Pavlových spolužáků, ti kluci ji doslova svlékali očima. Nic nového, na to byla zvyklá. Pak ale stačilo pár jejích poznámek, a brzy pochopila, že by měla raději mlčet. Tak mlčela a poslouchala.

Poprvé v životě tak zaslechla jména jako Kafka, Sartre nebo Beckett, Fellini a Bergmann, Mahalia Jackson nebo Ella Fitzgerald. Zpočátku v nich naprosto tápala, kde by na ně taky doma na vsi nebo ve fabrice narazila! Nebyla ale hloupá a po čase už alespoň tušila, o čem je asi řeč.

Její chvíle přišla, když se jejich parta vypravila do jednoho pajzlíku na Smíchově, kde každou sobotu vystupovala trampská kapela. Těm muzikantům bylo už přes padesát, prostě staříci, ale hráli tak skvěle, že na ně brzy bude chodit celá Praha. A jakmile začali nějakou známou písničku od táboráků, ostatní se přidali a zpívali s nimi.

I Eva! Spustila:

Až ztichnou bílé skály nad velkou peřejí,

den zhasne tmou.

Tam, kde jsme spolu stáli, tam srdce zaletí

se vzpomínkou.

Snad pro sny spálené oči se zarosí,

o štěstí vzdálené si zaprosí.

Až ztichnou bílé skály, ty budeš někde v dáli

už dávno spát…

Tuhle písničku Eva znala od svého táty. Zpíval ji, sám městský kluk, ještě dlouho poté, co se přiženil na vesnici. Zněl v ní snad všechen stesk po tom, co mu v životě uteklo.

A ten stesk po něm zdědila i Eva. A uměla ho vyzpívat. Její jindy čistý hlas najednou ochraptěl a dostaly se do něj polohy, které mohla sotva znát. Zavřela přitom oči, a tak ani nevnímala, jak hluk kolem jejich stolu postupně utichal. Všichni na ni zůstali zírat.

„Teda!“ řekli obdivně, když písnička skončila a Eva se zase probrala. „Jsi fakt dobrá!“

A něco se stalo. Ještě pořádně nevěděla co, ale bylo to tam!

„Nechtěla byste si, slečno, zazpívat někdy s námi?“ přitočil se k ní ten večer šéf trampské kapely.

„Vlastně proč ne,“ napadlo ji.

A Pavel se na ni zase tak studeně podíval…

>> <<

„Pavlíku, pojď na svačinu,“ zaklepala zpravidla v nejnevhodnější chvíli na dveře Pavlova kamrlíku jeho matka. Kdo ví, jak to dokázala tak přesně odhadnout. I kdyby předtím celé hodiny seděla nad svými slovníky, přišla vždycky v okamžiku, kdy se Pavel pokoušel Evu svléknout.

Eva jen nešťastně vzdychla. Rychle pochopila, že je to ze strany Pavlovy matky podlá hra. Navenek si sice dávala záležet na tom, aby vystupovala jako moderní, tolerantní, konvencemi nezatížená žena, která respektuje právo svého dospělého syna na soukromí, ve skutečnosti ho ale potřebovala mít stále pod kontrolou.

„Upekla jsem jablečný závin. Ten máš přece rád!“ pokračovala matka a čekala za dveřmi, až se Pavel ozve.

„Jo, mami, hned,“ řekl v rozpacích a rychle se oblékal.

„Tak dělej,“ popoháněl šeptem i Evu.

„Copak nás nemůže nechat chvilku o samotě?“ zlobila se Eva a cítila, jak rudne. Takhle si tedy svůj milostný život nepředstavovala. Jenže co má dělat, když nemají s Pavlem kam jít? K sobě na ubytovnu ho vzít nemůže, to by Elsa z Buchenwaldu řádila. Mají se snad proto muchlovat někde za vraty v průjezdu? Toho si už užila dost…

Měla Pavlovi za zlé, že neprotestuje. Že své matce ve všem podléhá, jako by byl pořád malý kluk. Nakonec jí však nezbylo než si narovnat sukni, zapnout blůzičku a v malém kapesním zrcátku zkontrolovat, jestli nemá rozmazanou rtěnku.

„Pospěš si,“ postrkoval ji Pavel.

„Vám to dnes, Evičko, tak sluší!“ pochválila ji Pavlova matka, sotva s Pavlem vyšli z kamrlíku na chodbu. „Omlouvám se, ani jsem vás neslyšela přijít. Jinak bych vás přece nerušila…“

Eva jen cosi utrousila a nejraději by hned vypadla. Místo toho ji čekala ponižující půlhodina u svačiny.

„Jak se vám, Evičko, daří?“ vyptávala se matka uhlazeně a nalévala čaj do porcelánových šálků, na kterých se zlatě třpytil monogram její babičky. Eva si dobře pamatuje, jak ji oba s Pavlem sjeli pohledem, když si poprvé čaj zamíchala hlučně, jak byla zvyklá z domova. Průsvitný porcelán při tom málem praskl.

Matka ani nečekala na Evinu odpověď a hned začala Pavlovi vyprávět cosi o své kolegyni z jazykové školy:

„Představ si, jakou musí mít nahoře protekci! Dojednala pro tu jejich Radanku, že bude moci rok studovat v Dijonu. Celý rok! A přitom má tak ubohou francouzštinu! To tedy nevím, jak chce uspět. – A jaké jazyky jste studovala vy?“ obrátila se náhle na Evu.

„Ve škole jsem se učila rusky.“

„Opravdu? Jenom?“ zeptala se matka tónem, jako by se Eva právě přiznala k jakémusi nepochopitelnému a neodpustitelnému zločinu. „Vidíte, a u nás v rodině znalost cizích jazyků patřila vždy k základnímu vzdělání…“

„Mami!“ ozval se konečně Pavel, který se dosud tvářil, jako by se ho matčiny jedovatosti nijak netýkaly.

„Promiňte, Evičko, omlouvám se,“ nasadila matka znovu svůj uhlazený tón. „Já vždycky zapomenu, že vy jste zkrátka neměla takové možnosti studovat jako náš Pavlík. A jak se vůbec daří vašim rodičům? Pavel říkal, že prý mají na venkově hospodářství. Slepičky, prasátko… To je hodně práce, že? Vy jim jistě často pomáháte!“

„Jestli myslíte jako kydat hnůj, tak to ani ne,“ ujelo Evě. Nechtěla být hrubá, ale tahle arogantní a zákeřná ženská by zasloužila proplesknout. Hodit prasatům, řekla by její máma.

„Děkuju za čaj. Už ale budu muset jít, za chvíli mi jede vlak. Půjdeš mě doprovodit?“ obrátila se Eva důrazně na Pavla. Ten se jen neochotně zvedl. Celou cestu na nádraží pak mlčeli.

„Tos nemusela,“ řekl jí nakonec vyčítavě, když vlak konečně přijel.

„A to si mám od ní nechat líbit, jak mě uráží?“

„Ona je prostě taková, s tím nic neuděláš…“

Za těchto okolností to Eva opravdu Pavlovi říct nemohla. To fakt nešlo.

>> <<

„Co je s tebou?“ vyptávala se Evy už pár dní kamarádka Růža. Na  ubytovně měly postele vedle sebe.

A Eva skutečně měla starosti. Při Pavlově nezkušenosti a nešikovnosti se to dalo čekat, přesto ji zaskočilo, když zjistila, že je v jiném stavu. Vylekalo ji to a znovu se musela sama sebe ptát, co k němu vlastně cítí.

Zamilovaná do něho nebyla, to věděla jistě. Alespoň ne tak, jak si zamilovanost představovala.

Nepřicházely přece žádné návaly štěstí, sotva ho uviděla. Nebušilo jí divoce srdce a nezrychlil se jí dech, jak si po večerech špitaly holky na ubytovně. Nemusela na něj ustavičně myslet, nezdály se jí o něm horké sny.

Tak co tedy?

Líbil se jí, to ano. Které by se taky nelíbil kluk, který se podobal Elvisovi? Všechny holky jí ho mohly závidět! Stačí to však na to, aby s ním měla dítě? A jak vůbec budou spolu žít? V Pavlově kamrlíku na Hanspaulce ani na její ubytovně to s miminem možné není. A vrátit se domů, k mámě? Ani za nic. Nebo že by snad dostali vlastní byt? Ne, takové zázraky se nedějí, aspoň ne v jejím životě. Pavel navíc studuje a nevydělá ani korunu. A co si počne ona s dítětem při platu začínající laborantky? Bude leda tak třít bídu s nouzí. Na to není zvědavá.

Co jí tedy zbývá?

„Hele, a nejsi ty náhodou v tom?“ nenechala se odbýt Růža. Proč by byla její jindy průbojná kamarádka najednou tak skleslá? To může mít jediné vysvětlení. Je zkrátka v průšvihu!

„No jo,“ připustila taky Eva. A jako by na ni najednou všechno padlo. Všechny její obavy, zklamání, ztracené naděje a vyhlídky na lepší, zajímavější život. Začala brečet.

„A Pavel to ví?“

Eva jen nešťastně zavrtěla hlavou.

„Tys mu to ještě neřekla?“

„A ani neřeknu!“

„A co chceš teda dělat?“

„Co asi? Pudu na potrat…“

Růža zůstala na Evu jen ohromeně zírat.

„To jako fakt?“

„A co mi zbejvá jinýho?“ vysmrkala se Eva do kapesníku.

>> <<

Jít na potrat koncem padesátých let ovšem nebylo jen tak! Zákon z roku 1957 provádění interrupcí sice legalizoval, žadatelky o umělé přerušení těhotenství se však musely dostavit před interrupční komisi, aby svou žádost obhájily.

V dlouhé chodbě před dveřmi kanceláře, kde komise zasedala, jich ten den čekalo asi sedm. Všechno tu bylo šedivé. Zašlé stěny i prošlapané linoleum na podlaze, dokonce i nízké mraky za oknem. Občas kolem prošla úřednice s haldou spisů v náručí, tvářila se však nasupeně a žen čekajících na verdikt komise si nevšímala. Jako by byly jen nějaký póvl. Smetí, které je třeba odklidit.

Žadatelky se tísnily na jediné tvrdé lavici, další už musely stát. Byly tu mladé dívky, kterým ještě nebylo ani dvacet, ale i třicátnice, kterým se stal malér. Moc spolu nemluvily, žádná z nich neměla chuť se těm druhým svěřovat se svým příběhem. Pokaždé jen vylekaně zvedly hlavu, když se otevřely dveře a vyšla z nich ta, co měla výslech komise už za sebou. Většinou odcházela s hlavou sklopenou, pobledlá, nebo naopak zrudlá studem. Na ostatní se ani nepodívala.

„Která jste tu poslední?“ zeptala se Eva, když kancelář interrupční komise v bludišti chodeb konečně našla. Snad si myslela, že to tady funguje jako v čekárně u doktora. Sedící ženy se na ni překvapeně podívaly. Pak se ozvala nejstarší z nich, mohlo jí být už pětatřicet.

„Ale tady žádné pořadí není. Oni si nás zvou, jak sami chtějí.“

„A jak dlouho se tu čeká?“ vyzvídala Eva. Na jednání komise si vzala v práci půl dne volna, musí se vrátit na odpolední směnu.

„Já už tu sedím víc jak dvě hodiny. A mezitím vyřídili jen tři ženské,“ vzdychla pětatřicítka.

To Evu zarazilo. Naivně si myslela, že stačí, aby předložila žádost, dostala razítko, a je to. Takhle to ale vypadá, že tam každá zkysne nejmíň půl hodiny!

„A kvůli čemu jsou tam tak dlouho?“ chtěla vědět. Ženské jen pokrčily rameny. Za dveřmi kanceláře se sice tu a tam ozvaly nezřetelné hlasy, vůbec ale nebylo rozumět, o čem se tam mluví.

Vtom se dveře znovu rozletěly a vyšla korpulentní úřednice kolem padesátky. Pod halenkou se jí houpala obrovská prsa.

„Procházková,“ štěkla do chodby a přejela skupinku žen odsuzujícím pohledem.

Z lavice se nejistě zvedla drobná světlovláska s vyplašenýma očima. „To jsem já,“ špitla.

„No tak poďte, né? Snad na vás nebudem čekat do rána!“ zahřímala úřednice a vzápětí se za oběma dveře zase zavřely. Ženské na chodbě nevěděly, co se odehrávalo uvnitř, když ale ta světlovláska konečně vyběhla ven, plakala.

„Bylo to tak zlé?“ chtěla se jí zeptat Eva, dívka ale co nejrychleji zmizela. Nálada na chodbě, už tak dost tísnivá, byla rázem ještě nervóznější. Kdo půjde na popravu teď?

„Jandová,“ rozletěly se zase dveře s úřednicí a v Evě byla náhle malá dušička. Rozhlédla se nechápavě kolem, jako by tu svou exekuci chtěla co nejvíc oddálit.

„Já jsem ale teprve teď přišla. A tahle paní tu čeká už dvě hodiny,“ ukázala na pětatřicítku.

„A co je vám do toho? Tady nerozhoduje, jak kdo přišel. My si sami určujeme, kdo přijde na řadu. Tak dete, nebo ne?“ zaburácela úřednice.

Eva cítila, jak se jí sevřel žaludek. Jindy se uměla jaksepatří ozvat, když ji někdo omezoval. Ubránila se i bachařce Else, která jejím spolubydlícím tolik ztrpčovala život na ubytovně. Tady ale narazila na nový druh moci, proti kterému byla docela bezbranná. Úlekem se jí až zpotily dlaně. 

„Dyť už du,“ bránila se chabě.

„No proto!“ vyjela na ni úřednice vítězoslavně.

„Dobrý den,“ pozdravila tiše Eva, sotva vešla do kanceláře interrupční komise. Uvnitř to skutečně vypadalo jako u výslechu. Za dlouhým stolem pod okny sedělo pět postav, Eva však proti světlu rozeznávala jen jejich siluety.

„Posaďte se,“ ukázala úřednice na židli, která osamoceně trčela uprostřed místnosti, a Eva si poslušně sedla.

„Soudružka Jandová Eva, narozena 1940, laborantka, toho času bytem…,“ slyšela jakýsi starší mužský hlas, který předčítal její nacionále. Zněl celkem neutrálně, dokonce možná účastně, a Eva si trochu oddechla.

„Tobě je teprve devatenáct let, soudružko!?“ vpadl náhle do předčítání další hlas, tentokrát ženský. Zněl ostře.

„Ano,“ odpověděla Eva tiše.

„Neslyším! Musíte mluvit víc nahlas!“ ozval se třetí hlas. Opět mužský.

„Ano, je mi devatenáct,“ řekla Eva o poznání hlasitěji. Nechápala však, jak to souvisí s její žádostí o interrupci. Je přece plnoletá.

„A rozmyslela jste si to dobře?“ zeptal se znovu muž, co dříve četl její jméno ze žádosti. „Jste mladá, zdravá, děvčata ve vašem věku zakládají rodiny. Copak vy nechcete mít děti?“

„Ale ano,“ připustila Eva. „Jenže teď to nejde…“

„A pročpak ne?“ vyštěkla ženská, ta ostrá.

„Teď nemám pro narození dítěte vhodné podmínky,“ vzpomněla si Eva na větu, kterou jí poradily holky na ubytovně. Některé z nich už měly tento pohovor za sebou.

„A jaký podmínky by sis, Jandová, asi tak představovala?“ ozval se další ženský hlas. A Eva ztuhla. Zadívala se pozorněji proti světlu, a teprve teď mezi pěticí postav rozeznala známou siluetu. Členkou zdejší interrupční komise byla – bachařka Elsa! Eva měla náhle v hlavě dočista prázdno.

„No čekám! Řekni tady soudruhům, jaký podmínky pro toho svýho fakana chceš jako mít? To snad čekáš, až si pro tebe přijede ňákej princ v mercedesu?“ pošklebovala se Elsa. „To sis měla rozmyslet dřív, než ses začala tahat bůhví s kým!“

„Ale no tak, soudružko,“ napomenul Elsu předseda komise.

„Ne, ne, soudruhu předsedo. Já totiž tady Jandovou dobře znám. Už dva roky bydlí v ubytovně, kde jsem JÁ správcová. Za kterou JÁ zodpovídám!“ rozohňovala se Elsa čím dál víc. Konečně přišla její chvíle, kdy se může Evě pomstít za její vzpurnost. Za všechno to odmlouvání, za posměšné poznámky, za to, jak proti ní štvala holky, které by ji jinak poslouchaly.

„Jandová je totiž známý případ! Měla jsem s ní potíže od první chvíle, co k nám přišla. Navazuje náhodné známosti, žije nevázaným způsobem, který neodpovídá morálce v naší lidově demokratické republice. Kdoví s kým vůbec to dítě čeká!“

Eva zbrunátněla. Cítila, jak se na ni upřely rozhořčené pohledy všech členů komise. Okamžitě taky vycítila Elsinu zákeřnost, když začala žvanit o morálce. Uvědomila si, že toho se každý v komisi zalekne. Musí se bránit.

„To není pravda!“ vyjela.

„Vidíte ji? Zase odmlouvá,“ vyjela Elsa vítězoslavně. „No tak nám pověz, s kým sis to dítě udělala? Jestli to vůbec víš.“

„Po tom vám nic není! A netykejte mi,“ zvedla se Eva najednou ze židle. „Já jsem si podala žádost o potrat, jak mi to umožňuje zákon. Nenechám se tu ale ponižovat od nějaký bachařky! Budu si na vás stěžovat!“ Ani netušila, kde se v ní najednou vzalo tolik kuráže.

„Ale no tak, soudružko, proč hned tak hrrr,“ snažil se ji uklidnit předseda komise. „Tak se přece posaďte…“

„Ne! To si radši to dítě nechám,“ vyhrkla Eva a šla.

„No vidíte ji?“ slyšela ještě za zády Elsu, jak se rozčiluje. „A ještě si mi dovolí říct, že jsem bachařka!“

Eva se už ale ani neotočila. Vyběhla z místnosti celá rudá a teprve venku si uvědomila, že ji teď opravdu nečeká nic pěkného.

>> <<

„Musím ti něco říct,“ začala, když se příště vypravila za Pavlem na Hanspaulku. Trochu se jí přitom třásl hlas.

„O co jde?“ zeptal se Pavel otráveně. Právě ladil kytaru a Eva ho při tom rušila. Vlastně moc dobře nechápal, proč s ní ještě chodí. Ano, věděl, že Eva je atraktivní a že mu ji jeho známí závidí. Jeho však její nápadné vnady nijak zvlášť nepřitahovaly. Naopak, občas mu připadala tak ordinérní, že se od ní až štítivě odtáhl.

„Čekám dítě,“ vyjelo z Evy a Pavel přestal ladit kytaru. Lekl se tak, až ho z toho rozbolel žaludek.

„Cože?!“

„Vždyť ti to říkám. Čekám dítě…“

„No to je malér,“ vyhrkl Pavel zděšeně. A začalo mu docházet, co to znamená. Z náhodné známosti z kavárny by měl být svazek na celý život? Co by si ale s  touhle holkou počal? Je tak hloupá…

„Malér?“ zopakovala Eva podrážděně. A náhle místo obav začala mít na Pavla vztek. Jak si to vůbec představuje? Je to přece hlavně jeho vina! To on si měl dát větší pozor. Kdyby aspoň nevypadal tak zděšeně!

Na druhou stranu – co od něj mohla čekat jiného? Je stejný jako ta jeho namyšlená, arogantní matka. Panstvo z Hanspaulky. Tak ho přece nazvala její máma, když jednou vzala Pavla s sebou domů. Chtěla mu ukázat, kde vyrostla, a doufala, že ji pak trochu líp pochopí. Byl to ale omyl. Nejdřív našlapoval opatrně na dvorku, aby si náhodou neušpinil od slepičinců nové semišové boty a pak se v kuchyni štítivě posadil jen na krajíček židle. A když mu máma ke guláši dala místo příboru lžíci, jak byli doma zvyklí, prohlížel si ji stejně nevěřícně, jako by ho nutila jíst rukama.

„Mohl bych prosím dostat vidličku a nůž?“ zeptal se Evy popuzeně. Víckrát ho už domů nevzala. A nevezme.

A teď jí říká, že dítě, které jí udělal, je malér?! Něco v ní chruplo.

„Tak víš co?“ zvedla se prudce ze židle. „Zapomeň na to! Mezi námi je konec. Nic po tobě nechci. O to dítě se postarám sama!“

A šla. Bouchla přitom dveřmi, až se stěny zatřásly. Najednou pocítila úlevu, jako by z ní spadlo bůhvíjak těžké břemeno. Opustila tu luxusní vilu, kterou ještě včera tak obdivovala, a věděla, že sem už nikdy nevkročí. Tohle není její svět!

Pavel ji nijak nezdržoval. Seděl ještě chvíli ohromeně na posteli, takhle náhlý obrat ve vztahu k Evě přece jen nečekal. Pak si ale oddechl. Když to chce mít Eva takhle, tak proč ne? Jeho se to tím pádem už netýká.

Konečně si může doladit tu kytaru…

Love me tender, love me sweet

Never let me go

You have made my life complete

And I love you so

Love me tender, love me true

All my dreams fulfill

For my darlin‘, I love you

And I always will

>> <<

„Už dlouho jsem tu neviděla tu tvoji Evičku,“ řekla jednou při večeři Pavlova máma.

„A tobě to snad vadí?“ vyjel na ni Pavel.

„Ne, vůbec ne! Naopak. Jsem ráda, že to už skončilo. To nebylo děvče pro tebe. Tedy doufám, že to skončilo,“ ujistila se máma.

„Ale jo,“ odbyl ji Pavel otráveně.

Z náhlého rozchodu s Evou však cítil pořád pachuť. I po několika týdnech. A na to, co mu řekla předtím, než za sebou práskla dveřmi, raději nechtěl ani pomyslet.

>> <<

„Já věděla, že to tak dopadne,“ ušklíbla se Evina máma, když se Eva nakonec odhodlala a zajela rodičům říct, že je v jiném stavu. „To nebyl kluk pro tebe! Taková fajnovka si přece nevezme obyčejnou holku z vesnice.“

„Já se ho o to ani neprosím,“ vyjelo z Evy. Ještě pořád měla na  Pavla vztek.

„Co ale chceš dělat?“ zeptal se ustaraně táta. Jenom se proboha nevracej zpátky domů, do toho bláta a hnoje. Podívej, jak jsem dopadl já, pomyslel si. Měl Evu příliš rád na to, aby jí přál takový zpackaný život.

„No co, dokud to půjde, budu dělat dál ve fabrice. Bydlet zatím můžu na ubytovně. Slíbili mi, že bych pak s malým mohla dostat i vlastní pokoj,“ přemýšlela Eva nahlas.

Rodičům však už neřekla, že ji kvůli „ochraně zdraví“ převedou na nejhůř placenou práci. Místo laborantky ve výzkumáku, kde se vymýšlejí nové léky, bude až do porodu pracovat na provoze jako uklízečka.

„To víš, soudružko, musíme dbát hlavně na zdraví tvého děťátka,“ vysvětlila jí šéfka, proč ji musí přeřadit. „Na to jsou předpisy!“

V příštích měsících tak bude Eva vstávat v pět ráno, aby stačila vytřít podlahy v hale, kde se ve velkém vyrábí efedrin. Časem se dozví, k čemu je ten prášek dobrý…

Zatím jí ale k zahnání splínu stačí, když si někdy v sobotu zajede na Smíchov. Pořád se tam schází kapela staříků, kteří s bendžem, kytarou a harmonikou kouzlí trampské písničky. Eva je s nimi zpívá už docela pravidelně a posluchači po každé skladbě uznale tleskají. Ten chraplák, který se jí usadil na hlasivkách, zní už totiž docela autenticky.

Staříci se taky Evě složí na kočárek a výbavičku pro její miminko, protože na to uklízečka z efedrinky při svém platu zkrátka nemá. A jim udělá koneckonců radost trochu se o to děvče postarat, než se jí jednoho podzimního večera roku 1959 Lída narodí.

>> <<

Stalo se to však předčasně, Eva byla teprve v sedmém měsíci. Právě vytírala chodbu a nesla těžký kbelík se špinavou vodou, když ucítila ostrou bolest v podbřišku. Zkroutila se bolestí, že sotva popadala dech.

„Copak je ti, děvče,“ zeptala se ustaraně vrátná, která šla právě na obhlídku. Evin bledý, zpocený obličej však mluvil za všechno.

„Počkej, hned zavolám sanitku,“ věděla si rady vrátná. A houkačka už za chvíli odvážela Evu do porodnice.

„Bylo to jen tak tak,“ řekne jí prošedivělý lékař, když se Eva konečně probudí z narkózy. „Museli jsme vám udělat císařský řez, jinak byste o dítě přišla. Máte holčičku. Je maličká, jen dvě kila, bude ale v pořádku. Je to bojovnice.“

Za pár hodin Evě přinesli Lídu ukázat. Byl to docela malý balíček se svraštělým obličejíkem.

„Bože, ta je ošklivá,“ pomyslela si Eva. A nejraději by se otočila na druhou stranu a spala dál.

„Musíte jí dát pít,“ nařídila jí však přísně sestra.

Eva jen cosi zamumlala, byla strašně unavená.

„Teď nemůžete spát,“ zatřásla s ní sestra. A když ani to nestačilo, propleskla Evu po tvářích. První, co tedy Eva se svou dcerkou zažila, bylo pár facek.

Když se po několika marných pokusech Lída konečně přisála, uvědomila si Eva, že k tomu stvořeníčku se stařeckým obličejem nic necítí.

Kapitola 2: O Mirce

Jednou si Lída spočítá, že její máma a Mirka jsou vlastně stejně staré. Něčím si byly dokonce podobné, na první pohled by je člověk mohl snadno zaměnit. Obě byly velmi hezké. Nebo dokonce krásné.

Při bližším pohledu si ale každý všiml zásadního rozdílu. Eva byla tak vyzývavá, že to působilo až vulgárně. To její nápadné líčení, upnuté šaty s výstřihem a lodičky s co nejvyšším podpatkem! Tak hodně toužila být za každou cenu středem pozornosti, že se za ni bude Lída občas stydět.

Mirčina krása byla jiná. Jinde. Měla stejně vysoké čelo, pěkně formované lícní kosti, nos i bradu, dokonalé obočí a výrazné, plné rty jako Eva. Na to všechno ale každý zapomněl, když se jí podíval do očí. Bylo to tam. Tam to bylo.

Pozornost. Zvídavost. Citlivost. Inteligence. Mirka měla tak nádherné oči, že se od nich nešlo odtrhnout.

Zprvu chtěla být herečkou. A mohla by od minuty hrát chytré, oduševnělé a rozpolcené mladé ženy, co do srdce vnášejí neklid a smutek. Všechny ty Nory, Taťány a Maggie světových jevišť. Taky ale psala básně…

>> <<

Její nejstarší vzpomínka sahá do jara pětačtyřicátého roku, to jí bylo sotva pět. Bydlela s rodiči na Letné a pláň, kam dosud chodívali na procházku, byla najednou plná jakýchsi železných oblud. Seděli na nich divní lidé, vypadali jako bubáci. Z uprášených tváří jim svítily jen bílé zuby. Bála se jich.

Všichni kolem, včetně jejího táty a mámy, však jásali a nosili těm bubákům to nejlepší, co měli. Buchty, dlouho ukrývanou lahev kořalky nebo aspoň kytky šeříku, co natrhali v parku. Máma pro ně dokonce uvařila hrnec polívky. Dala jim ho s takovou radostí, jakou u ní malá Mirka snad ještě neviděla.

„To jsou ruští vojáci, naši osvoboditelé,“ vysvětlil jí táta důležitě a taky se šťastně usmíval. Posadil si Mirku na koníčka, aby na ně líp viděla. Mirka však vůbec nechápala, co to vlastně jsou ti osvoboditelé …

„Musí se umýt,“ řekla trochu přísně. Ji přece máma pořád nutila, aby si myla ruce a pusu!

Táta se však jen zasmál: „Oni k nám moc spěchali, neměli čas se umývat.“

„A proč?“ chtěla vědět Mirka, na to jí však táta už neodpověděl. Místo toho se rozběhl mezi ty obludy, hladil je a tekly mu slzy. Mirka nikdy neviděla svého tátu plakat, tak to s ní dost otřáslo. A ještě víc ji vylekalo, když ji táta najednou jednomu z těch bubáků podal! Rozbrečela se.

Bubák se ji snažil uklidnit, vyhazoval ji dokonce samou radostí do vzduchu, ona ale řvala čím dál víc. Tak ji nakonec vrátil tátovi…

V tu chvíli však odněkud práskl výstřel a všichni se vyděšeně skrčili za ty obrovské obludy. Bubák, co ještě před malou chvílí vyhazoval Mirku vesele do výše, se náhle zarazil – a pak sletěl dolů. Uprostřed čela měl díru. A rozesmátí osvoboditelé najednou zvážněli a začali všichni pálit jedním směrem. Byl to hrozný rachot.

„To byl odstřelovač!“ zašeptal táta udýchaně a tlačil malou Mirku k zemi. Máma vedle nich začala plakat.

„Pojďme domů,“ prosila.

„Teď to nejde, musíme počkat,“ snažil se ji uklidnit táta.

Po chvíli střelba ustala, další rána odkudsi z půdy se už neozvala, a tak se opatrně vydali na zpáteční cestu. Táta se ale pořád rozhlížel po okolních střechách:

„Toho nácka tak dostat, stáhnul bych z něho kůži. Zaživa! A pěkně pomalu, aby hodně trpěl!“ řekl nenávistně.

„Takhle nemluv, aspoň ne před dítětem,“ napomenula ho máma.

„A proč ne? Vždyť je to pravda!“

Tahle raná vzpomínka Mirce ukázala, že jsou lidé hodní, kterým se říká osvoboditelé, a pak ti zlí, náckové. A toto dělení se zachovalo ještě mnoho let, nikdo je Mirce nezpochybňoval. Aspoň ve škole ne. Jakmile se naučila číst, těšila se vždycky na konec školního roku, kdy dostane novou čítanku a najde si v ní články o našich osvoboditelích.

>> <<

Jen doma se o nich už nemluvilo. Zvlášť když táta musel odevzdat nějakým pánům klíče od malé instalatérské dílny, která je dosud živila. To byla Mirka asi ve třetí třídě. „Sovětský svaz, náš vzor,“ opisovala zrovna z učebnice do domácího sešitu. Táta ten sešit ale vztekle popadl a málem jí ho roztrhal.

„Neblázni, táto,“ okřikla ho máma a sešit mu sebrala. „Nekaž tomu dítěti život!“

Mirka zprvu vůbec nechápala souvislost mezi Sovětským svazem, naším vzorem, a zkaženým životem, až postupně jí to začalo docházet. Nikdo jí to ani nemusel vysvětlovat, dítě si takové věci domyslí. Třeba i z mlčení dospělých. O politice se totiž u nich doma nikdy nemluvilo. Na téhle zásadě máma trvala.

„Radši mlč, ať Mirka nikde nic nevyžvaní,“ opakovala, když to tátovi přece jen nedalo a chtěl okomentovat neutěšené poměry, ve kterých žili.

Mirka tak brzy pochopila, že o něčem se může mluvit nahlas ve škole, ty druhé řeči, domácí, je však třeba utajit. Občas přitom přes zavřené dveře kuchyně zaslechla, jak si rodiče povídají o někom ze známých, co skončil v  lágru nebo utek za kopečky.

„A kdy my utečeme za kopečky?“ zeptala se jednou u nedělního oběda a vzápětí dostala pohlavek.

„Tohle už nikdy neříkej!“ vybuchla máma. „Nikdy! Rozumíš? Nebo nás zavřou! A tebe strčí do děcáku!!“

Děcák bylo to nejstrašnější, co si Mirka uměla v té době představit. Tak si dávala dobrý pozor, aby se náhodou někde nepodřekla. Pilně taky chodila do Pionýra, sbírala léčivé byliny a starý papír a vůbec byla vzorná a poslušná žákyně. Jen díky tomu se i přes špatný kádrový profil svého tatínka nakonec dostala na jedenáctiletku.

To už se ale psal rok 1956 a hlavně mezi staršími studenty se začalo šuškat o maďarských událostech. Zprvu nikdo nevěděl, o co vlastně v té bratrské zemi běží. Z pár tátových slov Mirka pochopila, že se tam chtěli svých osvoboditelů zbavit. V jeho hlase, když se jí to snažil vysvětlit, zaslechla po dlouhé době zase radost a naději. O to horší zklamání pak dal najevo, když se tento pokus nepovedl.

„Rusáci to povstání utopili v krvi,“ stěžoval si trpce. „My už se svobody nedožijeme. Snad se jí dočkáš aspoň ty…“

O jakou svobodu však jde? nechápala Mirka. Svobodu nikdy nezažila, tak vlastně ani netušila, jak vypadá.

>> <<

„Naši byli dočista chudí,“ bude po letech vzpomínat na své dětství. „Bydleli jsme ve dvoupokojovém bytě s kuchyní. Táta byl celý den v práci, aby nás uživil, a máma obracela každou korunu. Jednou tátovi někdo namluvil, že by mohl levně koupit pozemek za Prahou. Prý abychom měli kam jezdit na dovolenou. Tak všechny peníze, co máma za celé roky našetřila, dal za ten pozemek. A když se tam jeli podívat, zjistili, že je to opuštěný hřbitov…“