Copyright © Zuzana Součková, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4686-3

Věnováno Honzovi za jeho nekonečnou podporu.

Konec nebo začátek?

Když byla dcera malá a viděla znělku Večerníčku, ptala se: „Končí, nebo začíná?“ My jsme se tomu vždycky smáli a přišlo nám to moc milé. Až teď, když jsem si odžila další část života, konkrétně čtvrt století, mi její otázka přijde filozoficky geniální. Vždyť my vlastně nikdy nevíme, co je konec a co začátek. Jak se určitá situace vyvine. Stane se koncem něčeho, nebo novým obzorem čehosi?

Ani na začátku tohoto příběhu jsem nevěděla, jak to vlastně všechno dopadne.

Piš, piš!

To mi takhle v lednu v e-mailové schránce (aby nedošlo k omylu, ta schránka není z emajlu, ale je elektronická – což je značný rozdíl) přistál e-mail z nakladatelství zhruba následujícího znění: Paní Součková, chtěli bychom vám vydat další knížku, měla byste pro nás něco?

Něco jsem měla, vydalo by to včetně nadpisu asi tak na dvě stránky knihy, takže popravdě řečeno, neměla jsem nic. Ale měla jsem nabídku, která se nemůže odmítnout. Do nakladatelství tedy vzápětí odešla odpověď, že samozřejmě něco mám (nelhala jsem!) a že jsem nabídkou velice potěšena.

Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat: Pošlete název a ukázku nebo anotaci.

Pochopila jsem, že jde do tuhého, ukázku jsem z pochopitelných důvodů zaslat nemohla, tudíž jsem rychle vymyslela alespoň pracovní název a anotaci. Po krátké době přišla nadšená odpověď, že obojí se jim moc líbí a že do toho jdeme. Tedy já a vydavatel. Ještě domluva ohledně smlouvy, která ale pochodem nepřicházela. Přesto jsem se rozhodla začít psát. Jenže psaní u mě není vůbec jednoduchý proces. Všechny knihy, které jsem napsala, jsem musela vyběhat, nebo vychodit. Abych vás uvedla do problému, znamená to, že veškeré myšlenky ke mně přicházejí pouze při chůzi nebo běhu. Neznamená to ovšem, že pokud sedím na gauči, jsem myšlenek prostá. I tehdy ke mně občas nějaká myšlenka zabloudí, ale do knihy je většinou naprosto nepoužitelná. Někdo by mohl namítnout, vždyť jezdím na kole a na koloběžce, a to je přece taky pohyb. Přiznávám dobrovolně, že můj mozek je při cestování na jednostopých vozidlech naplno vytížen řízením, mačkáním brzd, přehazováním převodů na kole nebo nohou na koloběžce. Opravdu při jízdě nevymyslím, ani co bude k večeři.

Protože můj zdravotní stav neumožňuje běhání, musela jsem začít chodit. On mi moc neumožňuje ani chodit, ale trochu se to dá. A tak jsem ráno obešla svou tříkilometrovou trať, odpoledne znovu. Po návratu jsem cosi zapsala. Tak v klidu probíhaly měsíce od února do června.

Podotýkám, že smlouva nedorazila, ačkoli jsem ji každý den vyhlížela, očekávala a chtěla vítat chlebem a solí. Nepřišla.

Had zvaný pochybnosti, který se v mé hlavě zabydluje vždy, když chci něco dokázat, mi podsouval, že to bylo jen mámení a že z toho stejně nic nebude. Chtěla jsem ho porazit, a tak jsem se na začátku prázdnin odhodlala do nakladatelství napsat. Odpověď přišla ihned, že to je divné, ale že smlouva je připravená a že se asi někde potlouká. A opravdu asi za týden se jí toulání přestalo zamlouvat a dorazila do mé schránky, tentokrát do té z emajlu. Už jsem ji ani chlebem a solí nevítala, jen jsem otevřela obálku, přečetla si podmínky a podepsala ji. Zastrčila jsem ji do nové obálky, olízla lepidlo, zalepila, opatřila známkami a poslala nazpět.

V té chvíli mi došlo, že jde do tuhého, že knížku opravdu musím napsat. Termín odevzdání byl od podpisu smlouvy přibližně za dva měsíce. Jako učitelka jsem právě měla prázdniny, tedy času na psaní, zapisování a sepisování nekonečně mnoho.

Dny běžely jako o závod a já každé ráno vstala plná elánu, kolik toho napíšu. Večer, který přišel asi minutu po probuzení, mě zastihl nečekaně a v mém počítači do knihy nepřibyl ani řádek. Co řádek? Ani písmeno. Mé dílo stagnovalo, přestože v hlavě jsem toho měla dost a dost. Jen udělat ten krok, kdy otevřu počítač a začnu psát, ten byl nejtěžší. Pravdou je, že z větší části byla knížka hotová, ale přece jen jsem tam chtěla ještě něco přidat.

Týden jsem začínala nadšením, že tento nebude marný. Po ranní kávě jsem usoudila, že je třeba převléknout postele. Když už jsem byla v ložnici, vzala jsem to z gruntu – od stropu k podlaze, včetně skříní. To vám byla práce na celý den. Odpoledne jsem skončila, hrbatá jako velbloud, hladová a s hlavou úplně prázdnou. Jistě chápete, že psát knížku v tomhle stavu nelze. Vždyť zítra je taky den a já mám přece času dost.

V úterý jsem prala.

Ve středu vařila.

Ve čtvrtek bylo třeba zasportovat, a tak jsem vyrazila na výlet po okolí na koloběžce, v pátek jsem vzala kolo. Musela jsem, ono se na mě pak zlobí, když ho nechávám zahálet.

V sobotu a v neděli jsme vedli společenský život s našimi vnoučaty a to na psaní, promiňte, milí čtenáři, nebylo ani pomyšlení. Však zítra je taky den.

V pondělí začal nový týden. Tenhle tejden se na to už fakt vrhnu! Ale co to? Přes okna není vidět a ve všech rozích mého domu se povalují chomáče prachu. Nejsem žádná šmudla, tak se vrhnu na úklid. Scénář tohoto týdne je přibližně stejný jako týdnů předchozích. A zřejmě i následujících. Jen v hlavě se had zvaný pochybnosti rozvaluje a zlomyslně chechtá, že to říkal.

Na stole se povaluje jakýsi papír, uvědomím si, že to je smlouva na knihu s pevným termínem. Jako bych to viděla, uvědomuji si, že den před termínem odevzdání mi všechny dvacet čtyři hodiny nebudou stačit. Měla bych si udělat náskok. Konečně sednu k počítači, vypnu televizi, rádio, sociální sítě a ostatní narušitele pozornosti, soustředím se a začnu pracovat, když v tom zazvoní telefon. Máma – čtu z displeje. „Mami, nemůžu, píšu,“ jsem důležitá a ona si myslí, jak jsem pilná. Aspoň něco.

Nakonec to všechno nějak dopadlo a vy držíte v ruce výsledek. Ale ani teď pořád nevím, jestli budete spokojeni, či nikoli. Posaďte se do pohodlného křesla a čtěte. Psala jsem to pro vás a stálo mě to spoustu sil. Přeji vám příjemnou zábavu a doufám, že vás kniha zaujme a pobaví, abyste čtení nemuseli odkládat tak jako já psaní. Prokrastinaci zdar!

Manuál pro dceru

„Mami, zavřela jsem se na záchodě a on se mohl před dveřmi zbláznit,“ postěžovala si do telefonu má dávno dospělá dcera. „On“ je můj vnuk, modrooký blonďáček, který se narodil před rokem a právě zjistil, že se dokáže pohybovat svépomocí, a začal zkoumat svět. „Jéžiš, ty jsi ho nechala samotného za zavřenými dveřmi? To jsem ti ještě neřekla, že od chvíle, kdy porodíš první dítě, se po několik následujících let nebudeš moct zavřít na záchodě, v koupelně ani v ložnici? Je mi to líto, ale musím tě upozornit, že porodem jsi přišla o soukromí při vykonávání mnoha choulostivých potřeb – začíná to vyměšováním, pokračuje mytím všech částí těla, a jestli si ještě vzpomínáš na klidný, ničím nerušený spánek do oběda, tak na ten taky zapomeň.“

„Mami, vedle máme pracovnu a tam sedí Vašek (otec dítěte – pozn. autorky), tak nebudu čůrat veřejně,“ pohoršila se modrooká blondýna, kterou jsem před třiatřiceti roky porodila já, a která mě od svých prvních krůčků neopustila ani na minutu až do svých pěti. Pak jsem jí porodila sestru a za zadkem jsem měla místo jednoho dítěte dvě. Taktně mlčím o našem prvním synovi, tomu v té době bylo už jedenáct, a právě prokoukl. V té době zjistil, že matka, otec i ostatní členové rodiny jsou trapáci, od kterých je lepší udržovat si rozumnou vzdálenost. Tedy kromě dne, kdy bylo předáváno kapesné. Pak se rodiče ještě hodili o Vánocích, protože už dávno věděl, že Ježíšek mu žádné dárky opravdu nenosí. Proto je dobré být s těmi trapnými lidmi alespoň občas zadobře.

Milá dcero, uvědom si, že okamžikem, kdy ses stala matkou, se spousta věcí v tvém životě změní. Třeba už nikdy si nesedneš s čokoládou k televizi. Zapomeň na pocit slasti, na to rozechvělé očekávání, kdy rychle tabulku rozbaluješ, abys vložila jeden čtvereček do úst a nechala jej rozplynout na jazyku. Jakmile je pryč, natáhneš se pro další a postup opakuješ. S dětmi ti toto nehrozí. „Mami, ty máš čokoládu?“ slyšíš vyčítavý hlas a už se drobné dětské ručičky sápou po tvé droze. Než se stačíš rozkoukat, je namatlaná na bílém gauči, vetřená do culíku a poslední kousek rozšlápneš v koberci, když se zvedneš, abys přinesla hadr.

Pokud si myslíš, že na ně vyzraješ a čokoládu si schováš na půlnoc, věz, že zašustění staniolu a prasknutí lámající se čokolády tvé potomky zaručeně probudí, i kdyby spali o tři patra výše. „Mami, ty máš čokoládu?“

Možná jsi do doby, než se ti narodilo první dítě, milovala horký čaj, vroucí polévku a nikdy sis nenechala vychladnout svou ranní kávu. Jakmile si přineseš dítě v povijanu domů, už nikdy si horkých tekutin neužiješ. Děti se zásadně probouzí, když si uvaříš kafe a hodíš nohy na stůl. Mateřství tě naučí každé ráno uvařit konvici čaje, abyste ho s dětmi mohli popíjet celý den. Polévku dojídáš po nich, stejně jako druhý chod. Banány sníš jen tehdy, když je vezmeš do ruky, abys je hodila do koše. Zrovna tak budeš jíst prošlé jogurty, ztvrdlý chléb, včerejší housky. Všechno, co koupíš dětem a ony to nebudou chtít, zbyde na tebe. Většinou budeš čekat, jestli si to nerozmyslí, až tyto potraviny budou na hranici poživatelnosti.

To je úděl nás matek. A nejen tohle.

Vzpomínám si, jak jsi coby mladá slečna každý víkend vstávala v poledne rovnou k obědu. Byla jsem shovívavá. Věděla jsem, že se jednoho dne staneš matkou a tahle záliba vezme za své. Jako matka malých dětí zapomeň na spánek. Některé malé děti, ta roztomilá, sladká miminka se v noci mění v upíry, kteří pijí svým rodičům krev. Otec, nebo spíš matka se ráno potácí po bytě, bledá a vysátá. Miláček měl svou noc. Jemu to tolik nevadí, má celý den, aby se dospal, na rozdíl od tebe. Nechci být zlomyslná, ale věz, že tvou práci za celý den nikdo neudělá, a pokud si budeš chtít zdřímnout po obědě, zapomeň. Miminko má radar, a jakmile se pomalinku začneš propadat do snu, jeho tykadla ho upozorní aby začalo řvát. Jestli si myslíš, že tvé dítě bude výjimka, možné to je. Pokud budeš matkou vícero dětí, je dokázáno, že devět z deseti své rodiče vyspat nenechá. Tak si spočítej, jakou máš šanci. Minimálně takovou jako vyhrát ve Sportce patnáct milionů. A jestli si myslíš, že děti vyrostou a bude klid, tak tě musím zklamat.

„Malé děti – malé starosti, velké děti – velké starosti,“ říkala moje babička. A pak ještě říkala: „Malé dítě šlape mámě po klíně, velké po duši.“

Jsi inteligentní, samozřejmě po mně (i po otci – asi to bude taky číst), takže brzy pochopíš, kam babička mířila.

Taky bych ti ráda poradila, abys z hlavy vytěsnila myšlenku na naklizený byt. Říkám ti to včas, protože vím, jak si potrpíš na pořádek (to máš spíš po otci než po mně). S příchodem zlatíček do našich životů pořádek z našich bytů odchází. Už nikdy nebudeš mít ručníky naskládané na sušáku. Z rantlu vany vyhodíš skleničky na šampaňské a svíčky, protože tam budou gumové kačenky, vodní bomby, tři parníky, modrý kyblíček, zelená lopatička a dětský plastový čajový servis. Pěna do koupele, speciálně vyráběná pro děti, nesmí chybět. Připrav se, že každý večer budeš popíjet čaj z miniaturního šálku s pěnou, která ti zůstane na nose. I když se ti to teď nezdá, s jistotou si troufnu říct, že i ty z toho budeš mít maximální gurmánský zážitek, jako by to byla pochoutka ověnčená maximálním počtem michelinských hvězd. Stejně jako bábovky z písku a polévka z trávy, pampelišek a sedmikrásek. Možná tě uklidní, že to nemusíš všechno sníst. Možná tě trochu rozhodí informace, že pro tebe coby matku malých dětí jsou návštěvy luxusních restaurací po několik následujících let tabu. Nejen z finančních důvodů.

Vzteky bez sebe budeš, až v noci půjdeš na záchod a bosou nohou šlápneš na miniaturní kostičku lega. Bolí to pekelně! Ovšem na druhou stranu to není nic proti bolesti, kterou budeš prožívat se svou dospívající dcerou, až ti bude plakat na rameni, protože ji ten hajzl opustil. Možná v tu chvíli bude i trochu opilá, ale to jí odpustíš, protože ten, komu se teď neodpouští, je ten hajzl.

Děti dokážou plno hezkého pokazit. Poklidná dovolená se postupně změní v peklo, když každý z partnerů má na děti jiné požadavky či odlišná očekávání, kterým se děti nehodlají podřídit a dobrovolně přizpůsobit. Jeden chce zmrzlinu, druhý nechce vylézt z vody, třetí nasadil hned po opuštění rodného domu na obličej masku číslo tři – vypitomciužmilezetenanervy, kterou nehodlá odložit po celou dovolenou. Do toho různě přicházejí teploty, průjmy, zvracení, neukojitelný hlad, nedostatek financí, prázdná nádrž na dálnici, rozbitá klimatizace, moc slunce, málo slunce, déšť, sucho, katastrofální zemětřesení a sněhová vánice nad Antarktidou. Dovolená snů.

Jako matka několika dětí bych před tebou neměla zatajovat, jak složité je potomky nasytit. Zatímco jeden jí pouze špagety, druhý se začíná při pohledu na ně dávit. Některý člen domácnosti vyžaduje každodenní snídaně, jiný by se ranního jídla ani nedotkl. S večeřemi je to podobné. My ženy se obvykle snažíme večeři vyhnout, což je velice těžké, pokud máme mnohočetnou rodinu. Muž si žádá večeři na vidličku, dítě s chlebem v ruce leze po stropě. Uspokojit veškeré potřeby týkající se stravování jsou o to těžší, pokud budeš jako já a budeš hlídat nutriční hodnoty stravy. Není to žádná sranda, to ti garantuju.

Připrav se, a pak tě nezaskočí, doběla nevytočí ani nerozzuří, když po šesti hodinách strávených v kuchyni pyšně předložíš hotový pokrm rodině a jediné, co uslyšíš od své drahé dcery, bude: „Fuj, to smrdí.“ Přičemž zamkne ústa na deset západů, aby nemusela polknout ani jedno sousto, a klíč lehkomyslně vhodí do propasti. Příštích pár let ho tam budeš marně hledat. Nejbližší termín nalezení je puberta, kdy se z dítěte nejedlého stane dítě, co sežere všechno všem.

Lehké dotyky příjemných okamžiků umí děti také pokazit. Mně se stalo v Českém Krumlově, kam jsme dojeli na kole, usadili se v restauraci nad řekou, shlíželi na panorámata a objednali si oběd. „Mami, ty jsi notorička,“ zaznělo doprovázené pohrdlivým pohledem, jakmile mi vrchní donesl dvojku bílého k obědu.

Abych nebyla nespravedlivá, jednoho dne zjistíš, že se to nějak změnilo. Děti tě přestanou štvát, ručníky zůstávají na sušáku, v chodbě se nepovaluje sedmnáct párů bot – jediné, které zůstaly v botníku, jsou tvoje a ty si je vždycky uklidíš nebo alespoň umyješ. Rozhlédneš se kolem sebe a vidíš pořádek a řád. Nene, není to tím, že by děti zmoudřely a konečně pochopily pravidla domu, která jsi jim léta vštěpovala. Je to jinak. To děti opustily své rodné hnízdo, vydaly se do světa a zakládají své rodiny jinde. Možná ti bude chvíli smutno. Možná ti bude ten denní řád–neřád, chaos všedních dnů s bordelem kolem dokola nějakou chvíli chybět. Ještě nějakou dobu budeš domů nosit deset rohlíků a dvě kostky másla. Hrnce, ve kterých jsi vařila polévku, budou poloprázdné, protože na polévku pro dva nepotřebuješ sedmilitrový. Až půjdeš okolo prodejny s kuchyňskými potřebami, koupíš si ten krásný malý kastrůlek s červenými puntíky, po kterém jsi tolik let toužila, a nikdy sis nedovedla představit, že bys ho mohla využít. Tehdy si možná na chvilku pomyslíš, že život ztratil náboj.

Pak se ale tvůj anděl vzpamatuje, dá se znovu do opečovávání a do života ti přihraje vnoučata.

Když moje mamka hlídala mé děti, zazlívala jsem jí, že je nechá celý den v pyžamu, že snídají čokoládu, že nikdy nejsou učesané a v bačkůrkách běhají po zahradě, nebo naopak – v gumovkách se válí na gauči.

Pochopila jsem to až tehdy, když u nás poprvé spaly vnučky. Bylo jim kolem tří let a moc se na to těšily. Večer jsme se mazlili, váleli se u televize do noci a nakonec jsme si na gauči ustlali a zůstali tam až do druhého dne. Ráno jsem děvčátkům pekla palačinky, které nejedly. „Chceš kakao nebo čaj?“ zeptala jsem se. Jedna chtěla kakao, druhá čaj. Udělala jsem obojí. Nepila ani jedno ani jedna. Na česání jsem neměla sílu, tak jsem je nechala rozcuchané. K převlékání z pyžama do tepláků se nějak neměly, holky moje, tak jsem je nechala být. Nebudu je nutit dělat něco, co nechtějí. Proběhly jsme se po zahradě ranní rosou bosky, vyčistit si zuby jsme nestihly. Jejich rodiče nás zastihli v nočním úboru na zahradní houpačce. Palačinky snědl táta a kakao jsem vylila do záchodu. Vnučky jsem nemusela vychovávat, jen jsem si mohla užívat jejich přítomnost a radovat se z jejich společnosti.

Jednou pochopíš, že vnoučata jsou odměnou za to, co jsme vydrželi od jejich rodičů, a že jsme své děti v pubertě nezabili.

Jako matka tebe a tvých sourozenců mám pro tebe poselství, které ti předávám. Opatruj ho, je to vzácný poklad.

Věz, že:

– Je těžké být mámou!

– Je krásné být mámou!

Nic netrvá věčně a užívat každý den, to je to, o co jde.

Na závěr ještě několik nevyžádaných rad, které si žádná matka nedokáže odpustit:

Pravidelně si převlékej prádlo – nikdy nevíš, kdy tě odveze sanitka.

Nos košilku – i v létě, víš přece, že jako malá jsi měla problém s močákem.

Nesedej si na studenou zem – ten močák!

Za čepici se nestyď – hlavou přece uniká nejvíc tepla – a tobě sluší!

Klíče pokládej vždycky na stejné místo – neexistuje nic horšího než hledání klíčů.

Vstávej brzy, nevyvaluj se v posteli – víš přece, že nejvíc se toho udělá po ránu.

Choď všude včas – je to vlastnost králů, a ty královnou jsi.

Nespi u televize – bolelo by tě za krkem.

Ve své domácnosti si udržuj pořádek – nebudeš se muset zabývat velkými úklidy.

Okna nemusíš mýt každý týden – to stejně neděláš.

Každý den ale ukliď v kuchyni – není nic horšího než ráno přijít do nepořádku.

Před odjezdem na dovolenou doma pokliď – platí totéž, co o řádek výše.

Na druhou stranu pamatuj, že tvá domácnost nemusí být neustále naklizená a bez zrnka prachu, ale nenech nepořádek žít vlastním životem, jinak tě převálcuje.

Neutrácej za zbytečnosti – přeji ti, abys dokázala zbytečnosti rozpoznat.

Nechceš-li se vracet tři sta kilometrů, těsně před odjezdem na dovolenou nežehli. Pokud to jinak nepůjde, řekni si nahlas – vypínám žehličku.

Slovo – zamykám – pronesené polohlasem ti ušetří kroky. Víš, kolikrát jsem se vracela z cesty do práce, abych se ujistila, že jsem zamkla?

Odcházíš-li odněkud, kde jsi vybalovala či odkládala své věci, rozhlédni se kolem sebe a v duchu si řekni, že sis všechno sbalila. Odstrašujícím příkladem je Eva, která na toaletě dálničního odpočívadla nechala tašku se všemi penězi a s cestovními doklady. Vždycky si na to vzpomenu, když si odkládám na záchodě kabelku, abych si umyla ruce.

Při pohovoru si nezouvej pod stolem boty!

Z tvrdého chleba můžeš udělat topinky, z plesnivého už ne.

Svačiny na výlet si klidně udělej večer – ráno budeš mít víc klid.

Totéž platí i pro svačiny dětem do školy.

Snaž se, aby tvé děti byly brzy samostatné – uleví se ti.

Je mi jasné, že si to stejně budeš dělat, jak budeš sama chtít. Moc dobře si uvědomuju, že zkušenosti jsou od slova zkusit. A kdo nezkusí, nevěří. Taky jsem dostala od své matky spoustu rad, které ke mně přicházely úplně zbytečně, a teprve po vlastních zkušenostech jsem uznala, že měla pravdu. Přesto ti přeju, abys alespoň občas mým zkušenostem uvěřila, protože… já jsem to už na vlastní kůži zažila.

Štěstí, ta mrška jenom malá

„Štěstí! Co je štěstí? Muška jenom zlatá, která za večera kol tvé hlavy chvátá…“ píše ve své básni Adolf Heyduk. Dává tím najevo, jak nicotné, křehké a ohrožené štěstí je.

Tahle muška zlatá má jednu zvláštní vlastnost, nejenže kolem hlavy chvátá, ona s libostí zásadně sedá na jednu hromadu. Já vím, můžete namítnout, že štěstí přitahujeme pozitivním pohledem na svět a veselou myslí, a kdo je takový, ten má štěstí přehršel. A když náhodou muška nepřiletí, stejně si šťastný pohled a úsměv na tváři dokáže vyvolat. Ano, štěstí je stav mysli, ale všechno myšlením neovlivníme.

Kdysi jsem amatérsky závodila v běhu. Občas pořadatel po vyhlášení výsledků a korunování vítězů vyhlásil tombolu. To asi aby si přišli na své i ostatní závodníci. Jak jsem vypozorovala, z klobouku byla častokrát tažena jména právě vítězů závodu. Tehdy jsem pochopila, že štěstí opravdu sedá na jednu hromadu. Snad je to cinknutý, pomyslela jsem si, ale v duchu hesla přej a bude ti přáno jsem se tím dále nezabývala a pokorně čekala na svou chvíli. Přišla!

Už jsem se věkem zařadila mezi veterány a na závodě byla kategorie pro ženy nad padesát let. Co na tom, že jsme v téhle kategorii byly dvě, a tak tedy, aniž byste museli k výpočtu pravděpodobnosti použít trojčlenku, odmocninu či integrály, snadno a jednoduše zjistíte, že jsem dostat medaili musela. V tombole jsem hned za chvíli vyhrála ručník, pak ještě baterku a bundu. Hurá!

Tehdy mi v plné nahotě došlo, jak to je. Když muška přiletí, už se jí nikam odletět nechce a zůstane. Je příjemné stát se objektem jejího zájmu. O hodně příjemnější, než když jdu v letním poledním pařáku do kopce a hejno much si pro pořádání svých orgií vybere okolí mé hlavy. Těch much se nedá zbavit. Plácám rukama kolem sebe, mlátím se do čela, uší i tváří. Foukám do vzduchu, drbu se ve vlasech, křičím sprostá slova, ale nic nepomáhá. Připadám si jako mršina a jen se rozhlížím, jestli někde nečekají hyeny, aby dokonaly, co mouchy načaly, a kosti ohlodaly doběla.

Ale muška štěstí si ke mně našla cestu mnohdy i jen tak, bezdůvodně. Bez závodění na trati a bez medailí. Tuhle třeba dovolila pánu bohu vylít na zem vanu plnou studené vody, až když jsem zavřela dveře domu po návratu z celodenního výletu. Na čertovské svatbě začalo být veselo. Čertovy báby hromovaly, přitom třískaly do činelů, zapalovaly svíčky a hned je zase sfoukávaly. Soudný člověk by z domu nevystrčil ani loket.

Muška štěstí má smysl pro humor a občas zinscenuje příběh, který by jeden nevymyslel, a který je téměř k neuvěření.

To jsme byli zrovna na cyklistickém závodě, kde jsem se jako obvykle neumístila na předních pozicích. Ale tombola byla. Ten, kdo byl vylosovaný, si přebral cenu a pak tahal z klobouku startovní číslo dalšího výherce. „Jééé, to jsem já,“ zajásal Libor, kamarád se kterým jsme seděli u stolu. Zvedl se a šel si pro výhru. Obdržel čajový set. „Teď je ve hře tričko, potřebovali bychom ženu, která nosí velikost M,“ řekl pořadatel a ukázal nám tričko, které bylo předmětem dalšího losování. „To mám já,“ v legraci zvednu ruku, „už jdu!“ Libor zavřel oči a poslepu zašátral v klobouku. Podal číslo pořadatelce: „Zuzana Součková,“ zaznělo v sále. Tohle bylo neuvěřitelné. Všichni jsme se smáli, ale já dlouho přemýšlela, zda jsem měla intuici, nebo si to přivolala, anebo to byla úplně obyčejná náhoda, že ta muška si unaveně sedla zrovna na mou hlavu. Nevymyslela jsem to, ale bylo mi to jedno!