LASER

Brian Freeman

DVOJNÍK

LASER

Přeložil Jan Jirák

INFINITE

Copyright © 2021 by Brian Freeman. All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Jan Jirák, 2022

ISBN 978-80-242-8202-2

Pro Marciu

Nikdy víc než jeden svět.

– Thoreau na smrtelné posteli

1

„Je mi moc líto, že jste utrpěl takovou ztrátu, pane Morane,“ zadrmolil policista a podal mi bílý umělohmotný kelímek plný kafe. Sám držel svůj kalíšek s kávou v prstech a pochutnával si na mocně pocukrovaném vdolku, po němž mu na kníru zůstávaly zbytky bílého prášku jako čerstvý sníh na trávníku.

Neodpověděl jsem. Byl jsem netečný a otupělý, jako bych upadl do kómatu, ze kterého se nejspíš už nikdy neprobudím. Byla mi zima a třásl jsem se. Vzali mi promáčené, špinavé šaty a moje nahé tělo zabalili do vlněné deky, ale nepomohlo mi to. Nějaká policistka, co bydlí poblíž, nabídla, že mi oblečení do rána vypere a usuší. Hluboké rány na rukou a nohou mi vydezinfikovali a zavázali, přesto to pořád zoufale bolelo. V jednom kuse jsem kašlal a cítil přitom v puse řeku.

Páchla smrtí.

„Hostina, nebo hladomor,“ připomněl policista biblické rčení. Mohlo mu být kolem čtyřicítky, měl kulatý obličej a na hlavě mu zbývalo jen pár hnědých vlasů. U jedné nosní dírky mu vyrostlo veliké mateřské znamínko, od kterého člověk nedokázal odtrhnout pohled. Měl trochu přes váhu a byl čistý a suchý, prostě polda, co tráví noční služby za stolem. Venku na poli mě našli jiní dva policisté, mladí a v dobré kondici. Ležel jsem tam, voda mi stékala po obličeji a mísila se se slzami.

Kde to jsem?

Co je to tady za město?

Neměl jsem tušení. Policie mě sem dopravila, ale já si to vůbec nepamatuju. Vzpomínám si jen, jak mě táhli pryč a já v jednom kuse křičel Karlyino jméno. Byla stále ještě pod hladinou.

„Hostina, nebo hladomor,“ zopakoval policista. „Letos je to tu jak na houpačce. V květnu a červnu sucho, že se to vydržet nedalo. Farmáři se z toho mohli pomátnout. Půda tvrdá jako kámen. Pak přijde bouře jako dneska a veškerý déšť stéká po povrchu do potoka. Břehy nejsou na takovéhle množství vody stavěné.“

Měl pravdu. Můj děda mě před řekami varoval. Vyrůstal na pláních Severní Dakoty, kde se voda zvedne každé jaro při tání sněhu, a věděl o ní svoje. Řece nikdy nevěř, Dylane. Dáš jí sebemenší šanci a pokusí se tě zabít.

Měl jsem ho poslechnout.

„Je mi líto, že vás v téhle chvíli obtěžujeme s úřadováním,“ pokračoval policista. Mám dojem, že se jmenoval Warren, ale nedokázal jsem ani zvednout hlavu, abych se podíval, co má napsané na jmenovce přišpendlené ke košili. „Vím, že je to poslední věc, která vás v tuhle chvíli zajímá, jenže někdo přišel o život, a tak musíme vyplnit spoustu papírů. To je zákon. Jak říkám, je mi to fakt líto.“

„Děkuju.“ Stěží jsem poznával vlastní hlas. Jako by vůbec nebyl můj.

„Můžete mi ještě jednou říct jméno vaší paní?“

„Karly Chanceová.“

„Vy dva nemáte stejné příjmení?“

„Ne.“

„Jak byla stará?“

„Devětadvacet.“

„A vy?“

„Mně je třicet dva.“

„Bydlíte oba v Chicagu?“

„Ano.“

„A co vás přivedlo sem, do téhle části státu?“

Dylane, pojď, na pár dní vypadneme. Vím, že jsi rozčilený a naštvaný, a máš na to plné právo, ale potřebujeme zase nějak začít.

„Promiňte. Co jste to říkal?“

„Ptal jsem se, jak jste se ocitli v téhle části státu.“

„Vyrazili jsme na víkend z města,“ odpověděl jsem. „Jedna Karlyina kamarádka má dům v Bignecku.“

„Čím se v Chicagu živíte, pane Morane?“

„Jsem manažer společenských akcí v hotelu LaSalle Plaza.“

„A vaše manželka?“

„Pracuje pro svou matku. Dělá realitní agentku.“ A po chvilce jsem dodal: „Teda dělala.“

Warren si nacpal poslední zbytek vdolku do úst a ubrouskem si opucoval knír. Do žlutého bloku před sebou si dál usilovně škrábal poznámky a tiše si přitom něco mumlal. Rozhlédl jsem se po policejní výslechové místnosti, stěny byly natřené oprýskanou krémovou barvou a chyběla tam okna. Warren seděl za rozviklaným dubovým stolem, který už hodně pamatoval, v desce jsem uviděl rýhy vypálené cigaretami. Já seděl na druhé straně zabalený do deky jako nemluvně. Nemohl jsem věřit vlastním smyslům. Když jsem se nadechl, cítil jsem v nose jen nepříjemně vlhkou vodu. Jakmile jsem zavřel oči, ocitl jsem se zase v autě a řeka si s námi pohrávala jako horská dráha.

„Zvládnete se nějak dostat domů do města?“ ozval se zase Warren.

„Máte příbuzné nebo přátele, co by vás mohli vyzvednout a odvézt?“

Nevěděl jsem, co mu na to odpovědět. Příbuzné vlastně žádné nemám. Rodiče umřeli, když mi bylo třináct. Takhle neutrálně jsem to lidem vždycky popisoval, protože je to snazší než říct, že otec matku zastřelil, načež se přímo přede mnou zabil taky. Já se pak nastěhoval k dědovi. Edgarovi je teď čtyřiadevadesát a neřídí auto. Nějak spolu vycházíme, ale velká sláva to není, jestli chápete, jak to myslím. Celou dobu to takhle mezi sebou máme.

A pokud jde o přátele, od dětství jsem kamarádil s Roscoem Tatem, který mě vždycky ze všeho vysekal, jenže ten zahynul před čtyřmi roky, když za mě zaplatil v base kauci a vezl mě domů. Fakt to tak bylo. Toho večera jsem se seznámil s Karly. Byl jsem celý od krve a měl jsem zlomenou ruku a nohu. Roscoe seděl mrtvý za volantem, srazil si vaz. Myslel jsem si, že musí být i po mně. Zíral jsem rozbitým předním sklem vozu před sebe a uviděl anděla, který se na mě díval, šaty se mu vzdouvaly ve větru a natahoval ruku, abych se jí mohl chytit. Tichým hlasem mě ujišťoval, že pomoc je na cestě, že všechno bude v pořádku, že mě tam nenechá.

To byla Karly.

A ta teď už taky není. Další dopravní nehoda.

„Vlastně nikoho takového nemám,“ odpověděl jsem Warrenovi.

„Aha,“ přikývl policista a knír se mu zkrabatil. „No, něco vymyslíme. Nemějte obavu, domů vás dostaneme.“

„Děkuju.“

Jak tam tak sedíme, dveře místnosti se najednou rozlítly. Policista vykulil oči, vyskočil a z rukávů si smetával cukr. Ve dveřích stála menší štíhlá padesátnice. Drobnější postava jí vůbec neubírala na autoritě. Ta z ní přímo vyzařovala. Blonďaté vlasy měla vzadu na hlavě smotané do pevně utaženého drdůlku, jen do čela si nechala řídkou ofinu. Její hnědé oči hleděly zdvořile a klidně, ústa zachovávala zcela neutrální výraz. Uniformu měla trochu navlhlou, jak přišla zvenku, ale puky vzorně nažehlené.

„Šerifko!“ zvolal Warren. „Omlouvám se, nevěděl jsem, že dorazíte.“

Žena vrhla na policistu netrpělivý pohled jasně vyjadřující, že by ho její příjezd ve čtyři ráno neměl v nejmenším zaskočit. Řeka je přece rozvodněná a v jejím okrsku zahynula žena. Tady je to nějaká událost.

„Převezmu to, Warrene.“

„Ovšem, madam.“

Warren na mě soucitně kývl a hbitě vycouval z místnosti. Šerifka se posadila a otevřela desky obsahující pár papírů. Mrknul jsem na horní list a uviděl hlášení chicagské policie o dopravní nehodě. Bylo mi naprosto jasné, že ve zprávě bude moje jméno.

„Dobrý den, pane Morane,“ oslovila mě. „Jsem šerifka Sinclairová. Přijměte prosím mou upřímnou soustrast s úmrtím vaší manželky.“

„Děkuju.“

Uvědomuju si, že lidé nemají za podobných okolností co říct a tohle říkají jen proto, že se pak cítí líp. Přijměte prosím mou upřímnou soustrast. Povím vám, člověku, který právě přišel o všechno, tohle moc nepomůže.

„Byla bych ráda, kdybychom si mohli projít okolnosti té nehody.“

„To už mám za sebou, šerifko.“

„Ano, vím, že jste to udělal s mými lidmi, a tuším, jak je to pro vás těžké, ale kdybyste mi to pověděl ještě jednou, moc byste mi tím pomohl.“

Tak jsem to udělal.

Přehrávalo se mi to všechno před očima jako filmový horor, od něhož člověk není schopen odtrhnout oči. Dvouproudá silnice najednou zmizela, pohlcená inkoustově černou vodou rozlévající se z břehů řeky. Spadli jsme do divoké kalné vody, která se převalovala a kroutila jako nějaká mořská příšera. Poskakovali jsme ve vlnách jako tanečník, který se snaží vyseknout piruetu, načež se auto najednou naklonilo dopředu a bahnitá voda vnikla do kabiny.

„To je hrozné,“ poznamenala šerifka, když jsem skončil. Celou dobu, co jsem mluvil, ze mě nespustila zrak. Vzbuzovalo to ve mně pocit, že jsem připojený k nějakému detektoru lži, který má ta žena v hlavě, a ten mi s každým nadechnutím kontroluje pulz. Trochu mi připomínala matku, ta byla taky u policie, a když jsem byl malý, stačil jí jediný pohled do mé tváře a hned věděla, že lžu.

„Víte, jakou jste měli rychlost, když jste vjeli do vody?“ pokračovala ve vyptávání.

Dylane, zpomal.

„Promiňte, co jste říkala?“

„Víte, jakou jste měli rychlost, když jste vjeli do vody?“

Dylane, prosím, zpomal.

„Ne, to nevím. Ale očividně jsme jeli příliš rychle. Když jsem uviděl vodu, už jsem nestačil zastavit.“

„Auto se potopilo okamžitě?“

„Ano.“

„A vy jste oba zůstali uvěznění uvnitř?“

„Ano.“

„Jak se to stalo, že vám se podařilo dostat se ven, a vaší ženě nikoliv?“

Trhl jsem sebou. V hlavě jsem s autem udělal kotrmelec. Bublina vzduchu, která v kabině zbyla, se vyvalila ven. Okno vedle mě se roztříštilo na tisíc kousků a prostorem prolétlo něco jako oštěp.

„Do vozu vletěl kmen stromu,“ vysvětloval jsem. „Dokázal jsem se protáhnout ven. Snažil jsem se dostat z kabiny i Karly, jenže vůz se posunul o kus dál a vyrval mi ji z rukou.“

„Potopil jste se zpátky, abyste ji našel?“

„Ovšemže ano.“

„A ve kterém okamžiku jste to vzdal?“

„Já jsem to nevzdal, šerifko,“ ohradil jsem se. „Ztratil jsem vědomí. V jednu chvíli mě proud musel vyhodit na břeh. Když jsem se probral, ležel jsem u řeky a policie už byla na místě.“

„Aha.“ Šerifka prsty probírala papíry v deskách. Tón hlasu měla stále zcela neutrální, přesto jsem v něm slyšel obvinění. „Mám ještě pár otázek, pane Morane. Požil jste před nehodou?“

„Ne.“

„Vůbec nic? Žádný alkohol, žádné drogy?“

„Vaši lidé už mě otestovali. Výsledek byl negativní.“

„Ano, to vím. Ale aby bylo jasno, nějaký čas jim trvalo, než mohli odebrat vzorky, a výsledky nejsou úplně spolehlivé. Prošla jsem si záznamy, které o vás máme v databázi. To je v podobných případech běžný postup. Zdá se, že v minulosti jste měl problémy s alkoholem, viďte? Našla jsem dva případy řízení pod vlivem.“

„To už je spousta let. Ano, někdy to s pitím přeženu, ale včera večer jsem nic nepil.“

„Dobře.“

Šerifka Sinclairová otáčela v prstech tužkou. Upírala na mě pohled, jako by se snažila odhadnout, co to má před sebou vlastně za člověka. Odjakživa mám pocit, že ženy si dělají strašně rychle názor na muže, s nimiž se setkají. Jen nevím, je to dobře, nebo špatně? V řádu vteřin se rozhodnou, jestli dotyčný je spořádaný.

„Vy jste docela horká hlava, viďte, pane Morane.“

„Prosím?“

„Vidím tady, že vedle řízení pod vlivem za sebou máte i pár zadržení pro napadení. Rvačka v baru a tak podobně. Vaše záznamy naznačují, že máte sklony k násilí.“

„Pár chyb jsem udělal, když jsem byl namazaný,“ připustil jsem.

„A hluboce lituju toho, co jsem provedl.“

„Udeřil jste někdy manželku?“

„Ne. V životě jsem nevztáhl ruku na Karly ani na žádnou jinou ženu. V životě ne.“

„A co slovní útoky? Vyhrožování?“

„Nepřipadá v úvahu.“

„Jaký jste měli spolu vztah?“

Dylane, mrzí mě to, moc mě to mrzí. Udělala jsem idiotskou chybu. Můžeš mi odpustit?

„Cože?“ zeptal jsem se.

„Jaké bylo vaše manželství?“

„Manželství bylo v pohodě,“ zalhal jsem. Což byla hloupost a neměl jsem to dělat. Lidé přece vědí, co se stalo, Karly o tom pověděla matce. Já to řekl své kolegyni. Přesto jsem před touhle policistkou nedokázal říct nahlas, že mi žena zahnula.

„Vaše manželka pochází z bohaté rodiny, že? Byla Chanceová jako Nemovitosti Chanceová, je to tak?“

„Ano, Nemovitosti Chanceová, to je ve skutečnosti firma její matky, realitní kancelář. Jen nechápu, co to má s tímhle společného, šerifko.“

„Chci jen pochopit, co se stalo. Jel jste příliš rychle. Někdo by mohl říct bezhlavě. A v záznamech máte požívání alkoholu a násilné chování.“

Zrudnul jsem. Přímo jsem cítil, jak mi z tváří sálá horko. „Co tím kruci chcete říct?“ obořil jsem se na ni. „Naznačujete, že jsem do řeky vjel schválně a pak tam nechal manželku umřít?“

„Nenaznačuju vůbec nic.“

„Ale myslíte si o mně, že jsem typ člověka, který by něco takového mohl provést,“ dorážel jsem na ni.

„Nemám ani tušení, jaký jste typ člověka, pane Morane. Neříkám, že za tu nehodu můžete. Moje práce je prostě sbírat fakta.“

Naklonil jsem se přes stůl. Deka mi sjela z holých ramen a já si ji přitáhl zpátky. Zkusil jsem zvýšit hlas, ale vycházelo ze mě přerývavé chrčení, jako když má rádio slabý signál. „Chcete fakta?“ zaútočil jsem na ni. „Fakt je, že moje žena je mrtvá. Miloval jsem ji. Udělal jsem všechno, co bylo v mých silách, abych ji zachránil, a nepovedlo se mi to. Kdyby mi osud dal ještě jednu příležitost, bez váhání do tý vody znova skočím a pokusím se ji dostat ven. Vyjádřil jsem se dostatečně jasně, šerifko?“

„Naprosto.“ Její výraz trochu zjihl. „Je mi to líto, pane Morane.“

„Teď bych vážně byl rád sám,“ prohlásil jsem unaveně. „Už je toho na mě moc. Vždyť ani nevím, kde jsem.“

„Ano, ovšem.“

Šerifka Sinclairová zaklapla desky. Tužku chvíli válela po stole tam a zpátky, načež ji zastrčila do kapsy. Vstala, došla ke dveřím, otevřela je, pak se otočila a zadívala se na mě.

Věděl jsem, co přijde.

„Ještě jednu otázku, pane Morane. Podle mých lidí jste dost nesouvisle blábolil, když vás našli.“

„To vás překvapuje?“

„Ne. Ovšemže ne. Prý jste ale pořád dokola opakoval, že jste na břehu poblíž místa nehody viděl nějakého muže. Pořád jste se ptal, proč vám nepomohl. Proč se vaši ženu nepokusil zachránit.“

V puse mi vyschlo. Tohle nikdy nikdo nepochopí.

„Nevybavuju si, že bych něco takového říkal,“ dostal jsem ze sebe.

„A viděl jste poblíž řeky někoho?“ chtěla vědět.

Zavřel jsem oči a zhluboka se nadechl. Zase jsem cítil, jak moje plíce volají po vzduchu. Vyrazil jsem k hladině a měl jsem pocit, že se mi hrudník rozletí. Lapal jsem po dechu, a když jsem se chystal zase potopit, uviděl jsem ho.

Muže.

Nějaký muž stál na břehu řeky, kousek od valícího se proudu, sotva tři metry ode mne. Když tmu prořízl blesk, viděl jsem ho naprosto jasně. A v tom, co jsem viděl, jsem se nemohl zmýlit, jakkoliv bylo naprosto nemožné, abych to viděl. Neměl jsem na výběr, tak jsem na něj začal křičet. Prosit ho. Žadonit.

Ten chlap byl moje naděje, moje stéblo. Potřeboval jsem ho. Mohl zachránit Karly.

Pomozte mi! Moje žena se topí! Pomozte mi ji najít!

„Ne,“ odpověděl jsem šerifce a snažil se mluvit pevným hlasem.

„Ne, byla noc. Pršelo. Nic jsem neviděl.“

Na čele se jí udělala podivně starostlivá vráska. Nevěřila mi, to bylo jasné, jen nechápala, proč bych jí o něčem takovém lhal. Pak mi věnovala další zdvořilý úsměv, vyšla z místnosti a zavřela za sebou dveře. Konečně bylo ticho. Seděl jsem sám mezi otlučenými stěnami s krémovým nátěrem a hlavu jsem měl plnou smradlavé řeky.

Ano, lhal jsem jí, ale pravdu jsem jí říct nemohl.

Nemohl jsem jí povědět o muži, kterého jsem viděl, protože jsem to nebyl schopen vysvětlit ani sám sobě. Budete si myslet, že jsem se pomátl, a nejspíš je to pravda. Byl jsem v panice, docházel mi kyslík a skutečně byla tma a pršelo.

Na druhou stranu vím, co jsem viděl. Ten muž na břehu řeky jsem byl já.

Byl jsem to já.

2

Po té nehodě jsem nemohl jít domů. Ne hned. Bydleli jsme s Karly v patrovém rodinném domku poblíž River Parku, kde jsem vyrůstal s dědou. Edgar žil nahoře v patře a my okupovali přízemí. Kdybych vešel dovnitř, ucítil bych vůni Karlyiných parfémů. Na stěnách by visely naše fotografie, další by zdobily krbovou římsu. V šatně by čekalo její oblečení, v koupelně by stál její šampon. Viděl bych její rukopis, kterým psala kratičké básničky a nechávala mi je magnetem přichycené na ledničce. V tom bytě byla moje žena, kterou jsem si vzal před třemi roky, pořád ještě živá a já bych nezvládl vědomí, že je po smrti.

Jeden z policistů mě odvezl až na nádraží v Bloomington-Normal, odtamtud jsem se dostal vlakem do centra. Dopotácel jsem se k hotelu, kde pracuju. Stojí na Michigan Avenue kousek od Grantova parku. Pronajal jsem si pokoj a vypadl z recepce, než se zaměstnanci vzpamatují a začnou mě zahrnovat projevy soustrasti. Další dva dny a dvě noci jsem strávil v polospánku. Telefon zvonil, ale já si ho nevšímal. Někdo mi klepal na dveře, ale já neotvíral. U pokojové služby jsem si objednal jídlo a požádal je, ať podnos nechají za dveřmi. Sám jsem ho tam o něco později vrátil. Jídla jsem se téměř nedotkl.

Jestli jsem pil?

Jo, pil jsem jako duha.

Vím, co si o mně nejspíš myslíte. Dylan chlastá. Pere se. Je to gauner. Vlastně vám nemůžu odporovat. Od smrti rodičů to tak se mnou prostě je, ale já nechci nijak omlouvat to, jaký život vedu. Prostě to tak mám hozený. Hraju s kartami, které mi osud rozdal.

Karly mi jednou řekla, že neustále bojuju sám se sebou, se svou odvrácenou stranou, a že se budu muset odhodlat toho druhého odstrčit z cesty. Jenže já nevím, jak to udělat.

Někdy během druhé noci v hotelu jsem měl děsivý sen, že jsem pořád ještě pod vodou. Nic jsem neviděl, neměl jsem, podle čeho bych se řídil, tak jsem plaval hlouběji a hlouběji do temné propasti. Na plicích jsem cítil tíhu, jako by byly balon těsně před prasknutím. Někde mimo dosah jsem slyšel Karlyin tlumený hlas. Volala mě k sobě a prosila, abych ji zachránil.

Dylane, najdi mě! Jsem pořád tady!

Vzbudil jsem se zamotaný do deky. Koupal jsem se v potu, zíral do stropu a lapal po dechu. V krvi mi pořád ještě kolovala spousta alkoholu a byl jsem zpitomělý. Hotelový pokoj se točil jako kolotoč. Vstal jsem z mimořádně přepychové postele a došel k oknu. Pode mnou se táhl do dáli Grantův park, ulici vedoucí k Buckinghamově fontáně lemovaly řady svítících luceren. Za parkem se rýsovalo Michiganské jezero jako bouřlivé pozadí na obrazu krajiny. Tenhle pohled jsem miloval, ale teď jsem viděl jen vlastní odraz ve skle, chvílemi ostrý, chvílemi rozmazaný.

Dylan Moran.

Zíral jsem na obličej cizince, který se v okně odrážel. Té osobě, co na mě upírala oči, jsem do duše neviděl. Měl jsem pocit, jako bych se rozpadl na kusy a část sebe nechal tomu druhému chlápkovi, tomu na břehu řeky. Ale přesto, odraz v okně jsem pořád byl já. Byl to můj obličej.

Černé vlasy mám husté a moc o ně nedbám. I černé obočí je huňaté a klene se do oblouku jako nahrbená záda chrliče. Obličej mám plný ostrých úhlů, přísný obrys čelisti, špičatou bradu, vystupující lícní kosti, malý, nesmlouvavý nos. Karly si ze mě utahovala, že když mě hladí po obličeji, musí dávat pozor, aby si nepořezala prsty. Na tvářích a kolem rtů nechávám růst husté strniště. Nikdy se mi nepodařilo opravdu pořádně se oholit, tak jsem se o to přestal pokoušet. Strniště je jako stín, který jde se mnou, kamkoliv se vydám. Nejsem vysoký. V řidičáku stojí, že mám metr sedmdesát osm, ale můj doktor ví, že měřím sotva metr sedmdesát čtyři. Udržuju se v kondici, běhám, boxuju, cvičím s činkami, dělám všechno, co může pomenší, kostnatý kluk podniknout, aby vypadal houževnatě. Chci, aby všichni věděli, že pouštět se s Dylanem Moranem do křížku není dobrý nápad, aby mi to viděli na očích. Ty jsou modré jako oceán, pronikavé a věčně naštvané. Příliš velkou část života jsem strávil tím, že jsem se kvůli něčemu vztekal. A bylo celkem putna, o co šlo. Je to legrační. Krátce po svatbě uklízela Karly u Edgara v bytě, pomáhala mu to tam trochu uspořádat, a našla tam fotku, na níž mi bylo asi tak dvanáct. Rozhodně byla pořízená dřív, než se stala ta věc s rodiči. Dávno před roky strávenými na střední škole, kdy jsme se s Edgarem hádali kvůli známkám, holkám, kouření a drogám. Nevypadal jsem tehdy o tolik jinak, alespoň fyzicky ne. Pořád jsem měl stejné rozcuchané vlasy a už jsem byl vysoký zhruba stejně jako po zbytek života. Jenže Karly se podívala na ten snímek, pak na mě a já viděl, co se jí honí hlavou.

Co se to s tebou stalo, Dylane?

Tehdy, před lety, jsem měl široký úsměv a velké oči plné nevinnosti. Byl jsem šťastný kluk, jenže ten už je dávno pryč. Umřel v té ložnici s mými rodiči. Zíral jsem na svůj odraz v okně hotelu, za hlavou se mi vznášely park a jezero a já si nahlas položil stejnou otázku.

„Co se to s tebou stalo, Dylane?“

Pak jsem přiložil z poloviny plnou lahev vodky ke rtům, dopil všechno, co v ní bylo, chvíli celému městu spílal a pak mrštil skleněnou lahví o zeď. Roztříštila se na střepy ostré jako žiletky a ty se rozlétly po posteli. Povzdechl jsem si. Byl jsem sám ze sebe zklamaný. Tohle se mi děje v jednom kuse, pořád dokola. Šel jsem posbírat úlomky skla, pak jsem si s nimi sedl na okraj postele a pevně je svíral v pěsti, dokud mi mezi prsty nezačala stékat krev.

Zbytek noci jsem na tom místě zůstal sedět a usnul jsem teprve, když krev zaschla.

První vlna zármutku nemůže trvat věčně. Člověk má pocit, že je po něm, ale nakonec si uvědomí, že zůstal naživu a musí vymyslet, jak tu káru potáhne dál.

Ráno čtvrtého dne jsem z šatny v hotelovém pokoji vytáhl oblek. Moje asistentka Tai mi tam nechala dovézt z domova nějaké pracovní oblečení. V tomhle je velice schopná. Osprchoval jsem se, nasoukal se do obleku, pod bradou si pevně utáhl uzel kravaty a vyšel z pokoje. Ve skutečnosti jsem na návrat do reality nebyl připravený, ale neměl jsem na vybranou.

Sjel jsem výtahem do vstupní haly. LaSalle Plaza je jeden z honosných starých hotelů v centru města postavených v době, kdy se v Chicagu konala první světová výstava a v centru vznikla oddychová oblast White City. Tady kolem člověka procházely přízraky konce devatenáctého století a otíraly se o něj hedvábnými róbami. V hale byla nablýskaná mramorová podlaha, kazetový strop a pečlivě zdobené vchody ze skla, mosazi a kamene.

V LaSalle Plaza jsem pracoval už za studií na Rooseveltově univerzitě. Začal jsem jako poslíček a postupně se propracovával výš. Předcházející manažer společenských akcí – jmenoval se Bob French – mě zaměstnal jako svého asistenta a podržel mě i ve chvílích, kdy mě moje chování mimo hotel dostávalo do průšvihů. Před šesti roky Bob odešel, aby řídil podobné oddělení ve Fairmontu v San Francisku. Nabídl mi, ať jdu s ním, ale já si nedokázal představit, že bych mohl žít jinde než v Chicagu. Bob sdělil vedení hotelu, že na jeho místo nemůžou najít nikoho lepšího než mě, čímž mi prokázal obrovskou službu. Byl to pořádný skok v kariéře, vezmete-li v úvahu, kolik mi bylo a že jsem měl sklon nechodit moc domů a odebrat se z hotelu rovnou do Berghoffu a tam nasávat. Snažil jsem se jim dokázat, že udělali dobře, když mi funkci dali, často to ovšem znamenalo čtrnáctihodinovou pracovní dobu a dlouhé víkendové večery. Karly mi jednou řekla, že práce je celý můj život. A nevyznělo to jako poklona. První zastávku jsem neudělal u sebe na oddělení, ale v hotelovém plesovém sále. Tady jsme se s Karly brali, v Chicagu by tady chtěl mít svatbu každý. Dvoupatrový prostor vypadal trochu jako zmenšené Versailles, všechno bylo obložené zlatými lístky, na stěnách visely křišťálové svícny, nad oblouky vstupních dveří se vznášeli cherubínci, omítku stropu zdobily nástěnné malby. Postával jsem vzadu a sledoval, jak lidé z úklidové čety rovnají židle a připravují pódium pro večerní program. Za normálních okolností bych dokázal bez váhání odříkat všechny akce naplánované do plesového sálu na týden dopředu, jenže nehoda mi vymazala celé kusy paměti. Na stojanu vedle dveří jsem zahlédl velký propagační plakát, tak jsem se k němu po kamenné podlaze vydal, abych si připomněl, kdo si na dnešní večer mou tančírnu pronajal.

Na plakátu jsem uviděl fotografii velmi přitažlivé čtyřicátnice. Dlouhé hnědé vlasy se zesvětlenými pramínky měla sčesané dozadu jako vzedmutou vlnu na hladině oceánu. Byla běloška, ale oči tvarem vzdáleně připomínající mandle napovídaly, že tam někde v minulosti musela být asijská krev. Oči měla zlatavě hnědé a dívala se jimi upřeně do objektivu, na rtech vykouzlila zasněný úsměv, při němž nepatrně odhalovala zuby. Na sobě měla černou pletenou blůzu s dlouhými rukávy a nakláněla se trochu dopředu s rukou položenou na stole. Prsty měla ohnuté, jako by někoho hladila. Celkově plakát působil důvěrně a eroticky, jako by člověka vyzývala, ať k ní jde blíž.

Nad fotkou stálo její jméno a název přednášky.

Dr. EVE BRIEROVÁ

SPISOVATELKA – PSYCHIATRIČKA – FILOZOFKA

„MNOHO MYSLÍ, MNOHO SVĚTŮ“

Zkusil jsem si vzpomenout, o koho jde, a z paměti se nic nevynořilo. Konference a přednášky jsme tu pořádali v jednom kuse, ale vůbec jsem si nevybavoval, že bychom sál pronajímali nějaké Eve Brierové. A podle té fotky mám pocit, že bych na ni nezapomněl. Navíc mi byla něčím povědomá. Její obličej mě oslovil… ale čím? Co to bylo? Žádná vzpomínka se nevynořila, přesto jsem měl pocit, že jsme se někde setkali.

„Ahoj, Dylane.“

Hlas se ozval za mnou. Otočil jsem se a uviděl svou asistentku Tai Ragasovou. Ve tváři měla skvostně smutný výraz. Přistoupila ke mně, položila mi paže kolem krku a pevně mě objala. Z její blízkosti jsem neměl zrovna dobrý pocit, ale rozhodl jsem se, že ji neodstrčím. Svírala mě o pár vteřin déle, než bylo vhodné, a pak zase odstoupila. Utřela si slzu, natáhla ruce a sevřela do nich moje dlaně. Ucítil jsem ostré konce dlouhých nehtů.

„Nevím, co říct,“ přiznala.

„Chápu.“

„Je to tak hrozný.“

„Jo.“

„Myslíš, že je dobře, abys teď byl tady?“

„Nemyslím. Ale když budu někde sám zalezlý, zblázním se.“

„Jasně.“

Tai mě dovedla k řadě židlí v zadní části tanečního sálu. Posadili jsme se vedle sebe. Kolem nás se činili muži z úklidu, volali na sebe a jejich hlasy se ve vysokém prostoru rozléhaly, smetáky a mopy přitom vrážely do nábytku. Snažil jsem se dlaně uvolnit z jejího sevření, ale Tai mě nepustila.

„Co pro tebe můžu udělat?“ zeptala se.

„Nic.“

„Všichni v hotelu s tebou cítí. Takže kdybys něco potřeboval, jsme tu, abychom ti pomohli.“

„Já vím.“

„A nemusíš tady být. Fakt ne. Zatím mám všechno pod kontrolou. Zvládneme to.“

„Vážím si toho.“

„Soustřeď se na sebe,“ naléhala na mě.

„Dík.“

Lehce mě políbila na tvář. Obklopila mě její čistá, květinová vůně. Pak Tai poodstoupila a zadívala se na mě ebenovýma očima. Pár jejích černých vlasů se mi zachytilo za knoflíky košile.

„Kdyby sis někdy potřeboval promluvit, jsem k dispozici,“ zamumlala. „Určitě s tím ještě nejsi vyrovnaný, ale kdykoliv bys chtěl –“

„Nejsem,“ přikývl jsem. „To teda fakt nejsem.“

„Chápu.“

Reproduktor v její vysílačce zachrčel. Slyšel jsem, jak se jí jeden z mých podřízených vyptává na něco ohledně jídla. V téhle branži musí být člověk v neustálém kontaktu s dodavateli z hotelu i zvenku. Úspěch akce závisí na asi milionu drobností a ty je potřeba vyřešit, hezky jednu po druhé. Tai odpovídala a současně na mě vrhala omluvné pohledy, jenže já byl rád, že mám chvíli klid.

Tai jsem přijal před šesti roky, hned po tom, co mě povýšili. Stejně jako já chodila na Rooseveltovu, byla zapsaná do magisterského programu hoteliérství. Jako šéf jsem si vybíral lidi citem a u ní mi instinkt napověděl, že by jednoho dne mohla řídit celý hotel. Teď jí bylo osmadvacet, pocházela z konzervativní katolické rodiny žijící na Filipínách. Sama Tai taky měla k náboženství blízko, ale zůstat konzervativní v metropoli, jako je Chicago, je dost fuška. V uplynulých letech objevila tequillu, hip-hop a vypasované šaty, které zdůrazňují křivky jejího těla.

Je to drobná křehule, sto pětapadesát čísel, víc sotva, ale má páru, je takové dynamo na jehlových podpatcích. Černé vlasy nosí hodně dlouhé, rovné a na temeni, přesně uprostřed, rozdělené pěšinkou. Jak se na mě dívala, tmavé oči pod vyzývavým obočím se jí leskly, na rtech měla jako vždy světle červenou rtěnku. Když se rozesmála, což dělala často, ve tvářích se jí objevily ďolíčky.

Kdybych se o našem vztahu měl rozepsat na Facebooku, asi bych napsal, že je složitý. Rád jsem jí radil. Bavilo mě, když mi lichotila a vykládala, jak jsem v téhle práci dobrý. Bavily mě její kousavě ironické vtipy na adresu párů, které měly v tanečním sále svatbu. Pro mě byla Tai mladší sestra a jako starší brácha jsem měl sklon svěřovat jí svá tajemství. Nedávno jsem jí pověděl o Karlyině jednorázovém poklesku a ona, jak se na správnou sestru sluší, mě okamžitě ujistila, že pravdu mám já, a ne Karly.

Takže z mé strany nehrozilo žádné nebezpečí, jelikož jsem o ni vůbec neměl nějaký milostný zájem. Jenže Karly to tak neviděla. Od chvíle, kdy se seznámily, neměla Tai ani trochu ráda. Karly si s oblibou vymýšlela slova, která by vystihla to, co chce říct, a pro Tai vytvořila pojmenování manipulatrix. V Karlyině slovníku slovo označovalo dominantní, vládnoucí ženu, která všeho dosahuje tím, že předstírá poddajnost. A být dobrá v něčem, v čem směla být dobrá jenom ona, byl pro Karly smrtelný hřích.

„Tak co pro tebe můžu udělat, Dylane?“ zeptala se Tai, sotva vypnula vysílačku. Dlouhými prsty mě vzala za bradu a natočila mi obličej tak, abych se na ni díval. „Chci ti pomáhat se vším, co budeš potřebovat,“ ujistila mě.

„Ještě sám nevím,“ odpověděl jsem a byla to pravda. „Zatím tu prostě braň pevnost, ano?“

„Samozřejmě.“

„Myslel jsem si, že už bych se mohl vrátit do práce, a teď mám pocit, že to nejde. Ještě ne.“

„Nikdo nečekal, že by ses s tím vypořádal tak rychle,“ poznamenala Tai.

Podíval jsem se na hodinky. „Už musím jít,“ prohlásil jsem. „Za hodinu se mám sejít s Edgarem v Muzeu výtvarného umění. Kdybych přišel pozdě, vyletí z kůže.“

„A Edgar to ví?“ zeptala se Tai. „Myslím o Karly.“

„Volal jsem mu, abych mu to řekl, ale nejsem si jist, že pochopil, co mu povídám. Jeho krátkodobá paměť je navíc už úplně odepsaná.“

„Jasně.“

Vstal jsem ze židle. Tai mě následovala, znovu mě objala a držela v náručí trochu moc dlouho.

„Dneska budeš zase spát v hotelu?“ chtěla vědět.

„Nejspíš. Ještě pořád nemám sílu vrátit se do bytu.“

„Než vyrazím domů, zavolám ti.“

„Ale není to tvoje povinnost.“

„Chci jen mít jistotu, že jsi v pořádku.“

Stiskla mi ramena a já se jí odvděčil dalším prázdným úsměvem. Otočil jsem se k odchodu, ale pak jsem si vzpomněl, že vlastně chci něco vědět.

„Mimochodem, kdo je Eve Brierová?“ zeptal jsem se.

„Cože?“

Ukázal jsem na plakát vedle vchodu do sálu. „Dnes večer tady má mít přednášku.“

„Copak ji neznáš?“

„Ne.“

„To je divné,“ poznamenala Tai.

„Proč?“

„Řekla mi, že si náš hotel vybrala na tvoje doporučení.“

„Na moje doporučení? Řekla, že mě zná?“

„No jistě.“

Znovu jsem se zadíval na obraz doktorky Eve Brierové a zase se dostavil pocit, že mě její oči zvou k sobě. Pojď blíž. Seznam se se mnou. Ano, vypadala povědomě, ale já si nevybavoval, že bych se s ní někdy setkal.

„Možná jsem na ni někde narazil a vychrlil na ni obvyklou dávku keců obchodního cestujícího,“ uvažoval jsem nahlas, ale sám jsem tomu nevěřil. „Co je zač?“

„Takový guru mesiášské svépomocné terapie,“ vysvětlovala Tai.

„Dala mi výtisk své knihy, ale ještě jsem se do ní nepodívala. Ať je to, kdo chce, je zatraceně populární. Očekáváme, že na její vystoupení přijde hodně lidí.“

„‚Mnoho myslí, mnoho světů‘,“ četl jsem z plakátu. „Co to má znamenat?“

„Podle všeho ve své psychoterapeutické praxi využívá nějakou teorii z kvantové mechaniky. Jde o to, že všichni jsme součástí nekonečného množství paralelních světů. Kdykoliv uděláme nějaké rozhodnutí, naše věrná kopie v jiném vesmíru udělá přesně opačné rozhodnutí.“

„Paralelní světy?“ podivil jsem se pochybovačně.

Nedokázal jsem přimět mozek, aby se na to soustředil. Možná to bylo tím, že mě zaujala dvě slova, která Tai použila.

Věrná kopie. Něco jako dvojník. Nebo dvojče. Muž v bouři.

„Alespoň to tak tvrdila,“ pokračovala Tai. „Když podepisovala smlouvu na plesový sál, vysvětlovala mi, že mezitím vznikl zcela samostatný vesmír, ve kterém kontrakt nepodepsala.“

„Cos jí na to řekla?“

„Požádala jsem ji,“ ušklíbla se Tai, „aby se zdržovala výhradně v tom vesmíru, kde zaplatí účet.“

3

Cestou do Muzea výtvarného umění na schůzku s Edgarem jsem se zastavil v jižní zahradě muzea u fontány Velkých jezer, kde se voda valí z obřích mušlí na těla pěti krásných bronzových žen.

Tohle místo bylo plné vzpomínek.

Jednoho jarního odpoledne jsme tady seděli s Karly pod rozkvetlými dřezovci, drželi se za ruce a poslouchali zurčení vody. Byli jsme tehdy na samém počátku vztahu, už jsme věděli, že jsme se do sebe zamilovali, ale ještě jsme si nestačili převyprávět životní osudy. Karly si na sebe vzala zelený svetřík s dlouhými rukávy a kostkovanou sukni a v mých očích vypadala jako nějaká irská rebelka. Žena do nepohody. Pleť měla slonovinově bledou a sem tam pihu. Oči jí měnily barvu podle světla. V chladných dubnových stínech tehdy dostaly modrý odstín připomínající smutnou kovbojskou písničku. Horní okraj levého ucha jí zdobila osamělá mosazná pecka. Světlé vlasy vůní připomínaly čerstvě utrženou snítku rozmarýnu. Měla je nad rameny zubatě zastřižené, jako by si to dělala sama, aby světu ukázala, co jí všichni můžou.

Pamatuju si ten den zvlášť dobře, jelikož tehdy se ode mě dověděla, co udělal otec matce. Věděla pochopitelně, co se stalo, ale neznala podrobnosti, netušila, co všechno jsem z kouta v ložnici viděl. Nechával jsem si to tajemství pro sebe a vyprávěl to jen Roscoeovi. Pověděl jsem Karly, že se s ní potřebuju podělit o něco důležitého. Nic na to neřekla, ale jsem si jistý, že vytušila, o co půjde. Tahle událost z dětství představovala prázdné místo v tom, co o mně věděla. Takže jsme seděli u fontány a já najednou cítil,

že mi dělá potíže začít. Nějak jsem v sobě nedokázal spustit tu mentální promítačku, která by s rychlým klapotem promítla obrázky z doby, kdy mi bylo třináct, měl jsem vytřeštěné oči, cítil kouř a viděl na podlaze krev. Prostě každý má v minulosti místa, na která se nerad vrací.

Karly mi dala čas. Netlačila mě do toho, doufala, že to povím bez pobízení. Když jsem se k tomu neměl, vylíčila mi jednu příhodu ze svého života, aby mě povzbudila. Většina Karlyiných příběhů se točila kolem její matky.

„Už jsem ti vyprávěla, že Susannah první podnikatelský záměr nevyšel?“ začala. Matce vždycky říkala Susannah, ne matka, natož máma. „Než rozjela realitní firmu Nemovitosti Chanceová, stačila jednou zkrachovat. Moc lidí o tom neví.“

„Aha, opravdu?“

Nevím, proč Karly zvolila pro daný moment zrovna tuhle příhodu, ale pro všechno, co dělala, měla nějaký důvod.

„Jo, už je to spousta let. S jednou kamarádkou se oddělily od korporace a zkusily se postavit na vlastní nohy. Nic světoborného, hezky při zdi, jen ony dvě, ale znáš Susannah, ta má vždycky velké plány. Nasekaly moc vysoké dluhy. Její společnice se jmenovala Bren. Měla jsem ji moc ráda. Bydleli jsme v malém bytě na Devon Avenue, a když přišla Bren za Susannah, vždycky mi přivezla jídlo ze Superdawgu.“

„Kolik ti bylo?“ zeptal jsem se.

„Jedenáct, dvanáct, tak nějak. Jak říkám, Bren jsem měla fakt ráda. Ty dvě spolu kamarádily už spoustu let a na povel to rozhodně měla Susannah. Myslím, že Bren se snažila udělat jí radost, ale už tehdy, jako malá holka, jsem vycítila, že se jim to sesype na hlavu. No prostě, podnik existoval sotva rok, když to Bren podělala. Jo, zmrvila to fakt ukázkově, ale Susannah se na tom taky podepsala, takže to nebyla tak úplně jen Brenina chyba. Uzavřely smlouvu na prodej kancelářských prostor jižně od Milwaukee, protože Bren měla nějaké interní informace o velkých firmách, které plánovaly odchod z Chicaga. Pocházelo to přímo od ředitelů těch podniků. Dalo se tomu věřit. Jenže pak se ukázalo, že hláška byla součástí komplotu, který měl přinutit město, aby přistoupilo na další daňové úlevy. Susannah a Bren v tom zůstaly. Jen si s nimi pohrávali. Přišly o všechno.“

Karly se odmlčela. Zadívala se na ženy, po nichž na sousoší tekla voda, což mělo symbolizovat, jak voda teče z jednoho velkého jezera do druhého. Kardinál červený, který přistál na hlavě jedné ze soch a trylkoval tam jako o život, jen zdůraznil, jaký se vydařil nádherný jarní den.

„Bren se toho dne stavila a Susannah jí to vyčetla,“ vrátila se Karly konečně k vyprávění. „Celý průser na ni hodila. Oznámila jí, že zkrachovaly a že je to její chyba, že jí nikdy neměla věřit, protože zkazí, na co sáhne. Bylo to jedno z jejích nejpůsobivějších představení. A Bren tam jen seděla a schytávala to. Rozumíš, přišla k nám domů, přestože věděla, co ji čeká, ale i tak přišla. Dokonce mi nezapomněla přinést jídlo ze Superdawgu.“

Sledoval jsem Karly, jak sbírá sílu na to, co bude dál. Nerozuměl jsem výrazu v jejím obličeji, ale bylo mi jasné, že se blíží rozuzlení zápletky. Bren pro ni byla důležitá, proto si vybrala tuhle chvíli, aby mi o ní pověděla. Chvíli, kdy jsem zápasil se svou vlastní minulostí.

„Karly?“ oslovil jsem ji tiše. „Co se stalo?“

„Toho večera se Bren zabila. Podřezala si žíly ve vaně.“ Vydralo se ze mě krátké zajíknutí. „Kruci, to je mi líto.“

„Ještě ke všemu po sobě nechala dopis, ve kterém se Susannah omluvila. Věřil bys tomu?“

„Je mi to fakt líto,“ řekl jsem ještě jednou.

„Já mám svou matku moc ráda, Dylane, ale musíš pochopit, že jsou chvíle, kdy ji současně nenávidím. Dokáže být bezohledně krutá. Upřímně řečeno, bojím se, že jsem po ní. Že to mám v genech a nedá se s tím nic dělat.“

„Rozumím.“

Skutečně jsem tomu rozuměl. Ten pocit jsem moc dobře znal.

Celý život mě děsila představa, že budu po otci.

Karly si utřela oči a vyčkávala. Věděl jsem, na co čeká. Odehrála svůj part, aby mi pomohla odemknout dveře. Aby mi poskytla chráněný prostor. Když se ona dokázala podělit o své utrpení, o obavy z toho, kdo vlastně je, měl bych to dokázat taky.

Následovalo dlouhé mlčení, v němž jsem sbíral síly. Pak jsem začal a mluvil jsem skoro šeptem: „Matka si balila tašku.“

Nemusel jsem Karly nic vysvětlovat, nemusel jsem jí říkat, o co jde. Natáhla se, vzala mě za ruku a upřela na mě nesmírně intenzivní, hluboký pohled. Začal jsem dýchat přerývavě a tep se mi zrychlil. Pořád jsem to v duchu všechno viděl, prostě to mám celou dobu v hlavě. Otec, opilý na šrot, v obličeji rudý jako řepa, navlečený do staré kožené motorkářské bundy, kterou nosil už léta. Já, sedící schoulený v koutě a s koleny přitisknutými k hrudi sledující ty dva. Všechno jsem to viděl. Teď to jen chtělo najít slova, aby to Karly viděla taky.

„Matka si balila tašku,“ opakoval jsem. „Spěchala. Chtěla nás oba dostat ven a chtěla už být pryč. Měli jsme nějaký čas bydlet u jednoho jejího kamaráda ze sboru. Tak mi to alespoň říkala. Byl taky polda. Netuším, jestli spolu něco měli. Ale otec to věděl. Ten měl jasno.“

Vybavoval jsem si, co všechno o ní otec řekl, jaké nadávky jí řval do obličeje, ale nedokázal jsem je zopakovat. Před nikým. Byly příliš hnusné.

„Matčina zbraň ležela na prádelníku,“ pokračoval jsem. „Nevím, proč ji tam nechala. Nejspíš spěchala a moc o tom nepřemýšlela. Otec na ni řval, ona cpala oblečení do tašky a on byl stále zuřivější a zuřivější. Pak sáhl po té pistoli. Sledoval jsem ho a bylo to jako ve zpomaleném filmu, rozumíš? Se zbraní v ruce zaváhal, ale jen krátce, snad pár vteřin. Načež pistoli odjistil a vystřelil. Na postel a stěny vystříkla krev. Máma se složila a byla mrtvá, šlo to rychle. Otec zíral na její tělo, byl otřesený, jako by nemohl věřit tomu, co to udělal. A potom se podíval na mě.“

Cítil jsem, jak mi Karly stiskla ruku, jako bych visel z mostu dolů a jedině ona mě mohla zachránit před pádem.

„Uviděl mě, jak se krčím v koutě. Bylo mi jasné, na co myslí. Poznal jsem mu to na očích. Jsem na řadě. Zabije mě taky. Sledoval jsem, jak zvedá pistoli a míří přímo na mě, ale nedokázal jsem se ani pohnout. Seděl jsem tam jak přimrazený. On na mě koukal a něco se v něm pohnulo. Ohnul loket a najednou měl hlaveň pod bradou.

Pak tiše zanaříkal. Vzpomínám si na to zakňourání, připomínalo psa, kterému umřel pán. Načež vystřelil.“

Karly plakala. Nevydala ze sebe ani hlásku, přesto brečela, že nemohla popadnout dech. Já ne. Ale tehdy jsem začal ječet.

„Měl jsem tomu zabránit,“ poznamenal jsem.

Objala mě pažemi kolem krku a řekla mi to, co mi lidé vykládají celé roky. „Byl jsi dítě. Jen malý kluk. Co jsi mohl udělat?“

Ano, co jsem mohl udělat?

Tuhle otázku si kladu od svých třinácti. Nikdy jsem si na ni nedokázal odpovědět, ale i kdybych to uměl, bylo by to jedno. Ať si to člověk přeje sebevíc, ať se za to modlí ze všech sil, nic se nedá vrátit. Člověk se může jen snažit vyrovnat se s vlastními chybami. Jenže mi bohužel nikdo nedal návod, jak se to dělá.

Dnes, po tolika letech, cítím, že žiju v jakési nekonečné smyčce.

Všichni umřeli kvůli mně. Matka. Roscoe. A Karly.

Pokaždé. Úplně pokaždé je to stejné. Měl bych to nějak zarazit.

S Edgarem jsme se scházeli vždycky ve čtvrtek před známým obrazem Edwarda Hoppera Noční ptáci. S dědou jsme se prakticky v ničem nedokázali shodnout, ale byli jsme zajedno v tom, že tohle je náš nejoblíbenější obraz v celém muzeu.

Ty roky, po které se dívám na Hopperovy tři zákazníky v nočním baru, vnímám sám sebe jako toho osamělého muže, který sedí zády k malíři, takže mu není vidět do obličeje. To jsem já, osamělý chlápek v Chicagu. Pak jsem potkal Karly a začal sám sebe vidět jako muže, jenž sedí vedle zrzky v červených přiléhavých šatech. Být tímhle pánem se mi zamlouvalo. Líbila se mi jeho cigareta, klobouk i oblek a ze všeho nejvíc se mi líbila žena, s níž tam byl.

Jak jsem tam stál, uslyšel jsem duté rány, to dědova hůl bušila do dřevěné podlahy galerie. Edgar došel ke mně a táhl za sebou pravou nohu, což byl následek drobné mrtvice, která ho postihla před sedmi roky. Na hlavu si narazil baseballovou čepici kšiltem dozadu, na sebe si vzal bílé triko od Hanes, v jehož výstřihu byl vidět šedivý porost Edgarovy hrudi, měl světle hnědé plandavé kraťasy, černé ponožky a dokonale vyleštěné polobotky stejné barvy. Jo, Edgar měl svůj vlastní styl a bylo mu putna, co si o tom lidi myslí. Vůbec mě nevnímal. Zadíval se na Hopperův obraz a spokojeně vydechl.

Bylo mu čtyřiadevadesát a fakt, že je ještě na světě, byl svým způsobem zázrak. Celý život hulil jako fabrika a hlavní součást jeho životosprávy tvořily chicagské párky a pivo. Kdysi jsme byli stejně vysocí, ale on se během let scvrkl a byl teď o nějakých osm čísel menší než já. Z bytu už moc nevycházel a my jsme s Karly najali zdravotní sestru, která k němu několikrát týdně zašla, což ho upřímně štvalo. Ale každý čtvrtek, ať už pršelo, foukalo, mrzlo nebo sněžilo, Edgar vyrazil na autobus a dojel do centra, abychom se setkali v Muzeu výtvarného umění. Nikdy jsem nepřišel na to, jestli sem jezdí proto, aby se se mnou setkal, nebo proto, aby se podíval na Noční ptáky.

„Už jsem ti říkal, že nebýt mě, tenhle obraz tady v muzeu nevisí?“ zeptal se mě.

Byl to náš rituál. Každý týden mi položil stejnou otázku a pak mi pověděl, jak se to seběhlo. Nevěděl jsem, jestli zapomněl, že jsem to slyšel už tisíckrát, nebo jestli mu na tom nezáleželo.

„Bylo mi tehdy šest let,“ dal se Edgar do vyprávění, zaposlouchal se do vlastních slov a upravoval si hlasitost naslouchátka. Jeho hlas se nesl celým sálem. „Rodiče mě vzali do Chicaga, abych si prohlídl vánoční výlohy v obchodním centru Marshall Field’s. Stáli jsme zrovna na rohu State Street a Randolphovy, když jsem kousek od obchoďáku uviděl muže s mohutným bílým plnovousem. Byl jsem si naprosto jist, že je to Santa Claus. Rozeběhnul jsem se k němu a střetl se s pánem, který se zrovna chystal přecházet ulici. Doslova jsem ho srazil na zem! Vidíš a zrovna v tu chvíli kolem nás přes křižovatku prosvištěl náklaďák s obilím. Kdybych toho muže nesrazil, určitě by ho zabil. A víš, kdo byl ten pán?“

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Jmenoval se Daniel Catton Rich. A byl to ředitel Muzea výtvarnýho umění. Stalo se to o Vánocích v jednačtyřicátým a hned v příštím roce Rich koupil pro muzeum přímo od Edwarda Hoppera Noční ptáky. Od tý doby sem chodím. Nebýt mě, kdoví kde by byl obraz skončil.“

Edgar přešlapoval z nohy na nohu a jako obvykle byl sám se sebou spokojen.

Ještě chvíli jsem ho nechal, aby si obraz prohlížel, protože jsem nevěděl, jak mám začít mluvit o Karly. Neuměl jsem odhadnout, jak bude reagovat. Když kolem nás ubylo lidí, tiše jsem ho oslovil. „Edgare, vzpomínáš si, jak jsem ti volal? Vybavuješ si, co jsem ti povídal?“ Děda si stáhl čepici a podrbal se v prořídlých šedivých vlasech.

„O čem?“ zeptal se.

„O Karly. O tom, co se stalo.“

V starcových očích se žádná vzpomínka nemihla. Fakta do Edgarovy mysli přicházela a zase ji opouštěla a nikdy se nezdržela příliš dlouho. Opět si nasadil čepici a zadíval se na obraz. Zoufale vraštil obočí, jako by věděl, že jsem mu něco důležitého sdělil, jen si teď nemůže vzpomenout, o co šlo.

„Je po smrti,“ řekl jsem a srdce se mi při těch slovech zastavilo. Dlouho o tom přemýšlel a nic neříkal. Po chvíli jsem začal uvažovat, jestli mě vůbec slyšel. Pak sešpulil rty, aby mi pověděl, co si o tom myslí.

„Bez ženský ti bude líp,“ prohlásil s ostře pohrdavým tónem v hlase. „Samý podraznice. Moje žena mě opustila kvůli jinýmu chlápkovi, když mi bylo padesát. Už jsem ji nikdy neviděl. Zaplať pánbu.“

„Edgare,“ povzdechl jsem si, protože už jsem nechtěl slyšet další podobná moudra.

„Prohlásila, že už vůbec neví, co jsem sakra zač!“ nedal se zastavit. „Co to znamená? Přece jsem ji živil, díky mně bylo jídlo na stole, tak jak to, že neví, co jsem zač! Jednoho dne ti dojde, žes měl kliku, Dylane.“

Zavřel jsem pevně oči. Zatínal jsem pěsti a snažil se ovládnout.

Moc rád bych vás ujistil, že to u Edgara bylo věkem, jenže on se takhle choval většinu života. Byl to popudlivý hajzlík a mistr jedovatých vtipů. Vyberte si libovolnou odpornou vlastnost, u Edgara ji najdete. Narcis. Rasista. Mysogyn. Babičku jsem nikdy nepoznal, ale jsem si jist, že s ní nezacházel dobře, proto si nakonec sbalila kufry a bez jediné řádky na rozloučenou vyrazila do Kalifornie.

Zloba, kterou Edgar předváděl, zakrývala spoustu bolesti. A taky špatné svědomí. To, co provedl můj otec, dávali lidé vždycky za vinu Edgarovi a on sám si to v jistém smyslu taky vyčítal. Když váš syn zavraždí manželku, nutně se vám vnucuje otázka, co jste udělali špatně. Navíc, najednou byli oba moji rodiče po smrti a Edgarovi nezbývalo než vychovávat osiřelého puberťáka osobně. Když jsem se k němu nastěhoval, bylo mi třináct. A rozhodně jsem mu to neusnadňoval, to si pište. Byl jsem ublížený a navztekaný, nenáviděl jsem celý svět a jeho taky. Dával jsem si záležet, aby o tom věděl. Byli jsme hodně povedená rodinka, jen co je pravda. Edgar. Můj otec. Já. Ale nehodlal jsem tam stát a nechat ho, aby mi vykládal, jakou mám kliku, že je Karly mrtvá.

„Trochu si to tu projdu,“ prohlásil jsem odměřeným tónem a potlačil jsem touhu začít na něj řvát. Musím se rychle vzdálit, nebo řeknu něco, čeho budu litovat.

„Jasně, jak chceš. Zajdeme pak na párek?“