P. S.

P. D.

A. G.

A. B.

B. B.

J. M.

M. P.

M. E.

I. H.

P. K.

VŠECHNY
ZA JEDNU

VŠECHNY ZA JEDNU

Copyright © Petra Soukupová, Petra Dvořáková, Aňa Geislerová, Anna Bolavá, Bianca Bellová, Josef Moník, Markéta Pilátová, Irena Hejdová, Pavla Koucká, 2021, „Marek Epstein“ c/o DILIA, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7774-5

„Asi si dám to rizoto s houbama.“

PETRA SOUKUPOVÁ

křidýlka

Jako vždycky přišla Renata o pár minut dřív, takže teď si může v klidu prohlídnout jídelní lístek. Většinou se na něj dívá už předem na internetu, ale dnes měla v práci hrozný fofr – a nestihla to. A v tramvaji pak ještě řešila s Honzou plány na víkend, pak s ní chtěla mluvit Karolínka, kvílela, jak se jí po ní stýská, nechce, aby je uspával tatínek, chce ji. Nikdy neusne, dokud maminka nepřijde, rozbrečela se, Renata slyšela, že začíná brečet i Kačka, tak to by nešlo. Ale usneš, broučku, a když ne, tak na mě počkáš, už musím jít, tak pusinku a pa, ukončila to Renata, on to Honza jistě nějak zvládne. I když se chvíli cítila provinile. To je prostě proto, že málo chodí večer ven a holčičky tomu odvykly. Když se loni Eva rozešla s Lukášem, chodily ven každý týden, většinou na večeři a na víno, ale někdy i do klubu, někdy i tancovaly, a jednou si Renata dokonce nepamatuje konec večírku, pamatuje si jenom, jak se loučí s Evou na ulici před taxíkem a obě křičí do noci, tohle je jako za starých časů. Pak přijela domů ve čtyři ráno, další den byl hroznej, děti jí téměř doslova skákaly po hlavě a Honza byl naštvanej – a ona se trochu styděla, ale i přes to všechno to stálo za to.

Ale co, většinu času je s dětmi, je prostě matka dvou malých dětí, tráví čas hovorem s ostatními matkami o nemocech dětí a o tom, jaká je která školka, utírá nosy a ruce a krájí ovoce a pořád, opravdu pořád pere a věší prádlo, tak proč by si jednou za čas nemohla trochu užít. V tom baru ji balil dvaadvacetiletý kluk, to Renatu mimořádně potěšilo. Jasně že fotky dětí mu neukazovala. To by chudák koukal.

A ostatně Eva to potřebovala. Ten její rozchod nebyl sice nijak hroznej, ale pořád to byl rozchod s otcem jejího dítěte, Eva z toho byla špatná, i když odcházela ona, měli jsme se rozejít už dávno, ale aspoň mám Lukáška, já nevím, co jsem si pořád myslela, říkala Eva nešťastně, když mu konečně po tom všem přišla na nevěru. Sice to byl jednorázový úlet, ale i tak to Evě stačilo jako poslední kapka, Renata ji nerada viděla nešťastnou, ale podle ní se s ním měla rozejít už dávno, byl naprosto nemožnej, moc pil, dělal, jakej je umělec, ale nevydělával skoro nic, byl nespolehlivej a Renata by se vůbec nedivila, kdyby Evu podvedl víckrát.

No to je jedno. Eva prostě potřebovala zase trochu žít. Když už si náhodou Lukáš Lukáška vzal k sobě. Renata by sice dítě Lukášovi nesvěřila, ale to není její věc. V těch pár měsících po jejich rozchodu se vídaly jako kdysi, když ještě neměly děti ani muže, a Renata si uvědomila, že jí to posledních pár let chybělo. Jenže její Honza si těžko mohl s tím blbem Lukášem rozumět, takže rodinná setkání nepřicházela v úvahu. Ale teď když už byla Eva bez Lukáše, bylo všechno jednodušší, dokonce jednou jeli společně na víkend, a hlavní problém nebylo, že by se Eva cítila jako pátý kolo u vozu, čehož se bála, ale spíš to, že Lukášek a Karolínka se chovali hrozně, hádali se, rvali za vlasy a kousali. Jako by jim byly dva roky a ne pět.

Ale i tak byly ty jarní měsíce, kdy byla Eva sama, docela fajn.

Renata se zamračí a nejenom proto, že by si chtěla dát pálivá křidýlka, což by asi neměla. Problém je, že Eva se zamilovala. Takhle ji Renata za všechny ty roky, co se znají, ještě neviděla. Jak o tom Petrovi mluvila a přitom jí zářily oči, jak jí ukazovala zprávy, co jí psal, jak ho okamžitě seznámila s Lukáškem, a představ si, že jim to spolu jde, Petr je skvělej, i když děti nemá (Je mu dvacet osm, to by dneska možná bylo spíš divný, kdyby je měl. Ano, je o sedm let mladší než ony, ale on chce rodinu a já chci taky druhý dítě, říkala Eva najednou, nikdy dřív druhý dítě nechtěla.) a Lukášek je úplně zlatej. A pak se k sobě nastěhovali, po dvou měsících, a když se Renata s Evou viděla naposledy, měla Eva prsten s diamantem. Chápeš to? Žádnej prstýnek z pouti (který jí kdysi dal Lukáš jako ha ha legrace, my jsme přece nekonvenční, ale ze svatby se stejně pak vykroutil), ale fakt diamant.

Jasně že jí to Renata naprosto přeje. Je ráda, když vidí, že její nejlepší kamarádka je šťastná. A vypadá to, že Petr je opravdu moc fajn, viděla ho zatím dvakrát, ale bylo vidět, jak moc Evu miluje. Takže je všechno v pořádku, přece se dá čekat, že když je člověk čerstvě zamilovanej, tak chce být pořád jenom s tím druhým – a na kamarády trochu kašle. Ale i tak, jednou za měsíc by se vidět mohly.

Nejdřív to tak bylo. Pak přes léto měla každá svoje plány a prostě to nevycházelo, ale v září děti začaly chodit do školky, všechno se nějak ustálilo, a přesto se viděly jenom jednou na obědě, kdy Eva spěchala vyzvednout Lukáška. A prostě večer se uvidí teprve dnes, a to je konec listopadu.

Navíc je pátek a Renata měla hroznou chuť jít tančit, v práci je toho teď moc a holky jsou pořád nějaké nastydlé, chtěla si prostě pořádně orazit. Ale Eva napsala, že nebude moct na dlouho (ačkoliv Lukáška má jeho otec na celý víkend, což je naprosto výjimečný), s Péťou ráno vyrážejí na kola, a tak nechce mít kocovinu a tak dále.

Jasný, chápu, napsala Renata, ale to lhala, nechápe, nechápe, proč jednou za měsíc s ní kamarádka nemůže jít trochu pít, proč nemůžou s Péťou vyrazit na kolo odpoledne nebo ten další den, a vlastně je jí trochu líto, jak snadno ji Eva za poslední měsíce vyloučila ze svýho života, když ona tu předtím byla pro ni.

Tak jasně, nic tak hroznýho se neděje, Renata se má dobře, v práci to jde, s Honzou jim to klape – nebo prostě normálně, jako vždycky, ale jasně že by si na něj někdy taky potřebovala postěžovat, tuhle zapomněl holky vyzvednout ze školky, ačkoliv středa je jeho den. Anebo celej víkend zazimovával zahradu, ačkoliv ona si přála jít na dýňovou slavnost, ale on se s tím snad naschvál příšerně sral. A Karolínka teď vůbec nechce spát sama, Renata s ní někdy leží večer i hodinu, než usne, a Karolínka stejně pak v noci přijde k nim a pláče a do rána spí u nich. Ráno to většinou rozpláče Kačenku, když zjistí, že její sestra mohla spát s rodiči a ona ne. Jo, to musí s Evou probrat, vždycky ji potěší, když Eva říká, co vyvádí Lukášek, který spí ještě hůř než holky. Sice Eva tady ten problém se spaním dětí bere jinak, ale i tak.

Renata si zatím objedná víno, sklenici červeného, pak se domluví, jakou si dají flašku, ale nejspíš červené, v zimě bílý tolik nepijou. A ty křidýlka si dá. Anebo, to je daleko lepší nápad, mohly by si je dát s Evou napůl, to často dělají. Jídlo na půl, dezert každá svůj. Ale samozřejmě navzájem ochutnají. Ano, tak to udělají.

Odloží lístek, zkontroluje telefon, nic, chvilku si prohlíží restauraci, hezká, jen trochu málo světla, pak uvidí na ulici přicházet Evu, podívá se na hodinky, je teprve tři minuty po sedmé, dobře. Renata nesnáší, jak všichni chodí pozdě, ale tři minuty samozřejmě nikomu vytýkat nemůže.

„Promiň, že jdu pozdě.”

„Ale prosím tě, těch pár minut, já tu byla moc brzo.“

„No jasně. A už máš vybráno, co?“ Eva si sedá, Renata kývne, usmějou se na sebe. Jako vždycky.

Eva si podá jídelní lístek, ale předtím ještě zkontroluje mobil. Renata vidí, jak se pro sebe trochu usměje a ještě něco odepisuje. No jo, ale už jsou spolu půl roku, nemusej si přece neustále psát.

„Nedáme si pálivý křidýlka napůl?“

„No…,“ zaváhá Eva. „Já teď moc maso nejím. Asi si dám to rizoto s houbama.“

„Ty nejíš maso?“ nevěří Renata. Asi nezná na světě nikoho jinýho, kdo by měl tak rád maso. Proboha, Eva si třeba k snídani klidně dá jitrnici. „Proč?“

„Tak… asi není zdravý jíst ho často.“

V tu chvíli to Renatě dojde. Petr je přece vegetarián. Hned na začátku si z toho Eva dělala legraci, že to je jediná věc, ve které se neshodnou. No a vida, jak se nakonec shodli.

„Takže ty jsi teď taky vegetarián?“

„Ne, to ne, ale tak jako omezuju to.“

„Tak jo, ale já si ty křídla dám,“ rozhodne se Renata. „Třeba ochutnáš.“

„No jasně,“ usměje se Eva a rovnou si objednají láhev merlotu i jídlo. Pak začnou vyprávět každá o práci, při druhé (Renatině třetí) sklence pokračujou o dětech, Renata vypráví o dnešní příšerné noci, kdy Karolína v noci začala křičet, opravdu křičet, když ji chtěla odvést do její postýlky. „Co Lukášek, ten už je lepší?“

Protože ten rovnou usíná v posteli s Evou, ta ho pak přenáší spícího do jeho postele, často se ale probudí a Eva musí začít nanovo. Někdy i čtyřikrát. A pak stejně v noci přijde.

„Jo, představ si, naučila jsem ho usínat samotnýho. Přečetla jsem si o tom knížku a myslím, že prostě i pro něj je lepší, když bude spát sám.“

Renata kouká jako blázen. Eva vždycky říkala, že ona je ráda, že s Lukáškem spí spolu v posteli. Je přece děťátko, za pár let už nebude chtít, já si to užívám, říkala.

„Kecáš.“

„Ne, zvládá to skvěle, je to zlatíčko. Pár večerů bylo těžkých, ale už to úplně zvládl. A když přijde v noci, tak ho zas odvedu k němu a on hned usne.“

„Vždyť jsi vždycky říkala, že to nebudeš hrotit, že je to děťátko a ty si to užíváš.“

„No jo, ale i pro něj je to takhle lepší. Takhle usne třeba do devíti – a já mám večer ještě čas, abysme byli s Petrem chvíli v klidu spolu.“

Jasně, Renata nikdy nechápala, že Eva si chodila lehnout s Lukáškem a tím jí večer skončil. Ale i na to říkala, vždyť to časem přestane, nebude se mnou chtít usínat navždycky.

„Takže z toho mám radost.“

Renatě sice připadá, že nemá, ale to už jim nesou křidýlka. „Ty jo,“ vydechne Eva. „Ty božsky voní.“

„Ber si.“

„Já nevím,“ zaváhá Eva. „Možná za chvilku.“ Znovu se jí rozsvítí telefon. Zkontroluje ho a odepíše.

„A co Petr? Už máte datum svatby? Povídej.“

Eva zavrtí hlavou. „Ale asi na jaře, abychom to mohli mít venku, jsme si říkali.“

Další zpráva na Evině telefonu, Eva se podívá a znovu něco odepíše.

„Promiň, on měl jít taky s kolegama z práce, ale nešel, je doma, tak mi píše, no. Já už to ukončím, ať si můžem v klidu popovídat.“

Odepíše. Pak chvilku jí a opravdu si povídají. „Můžu teda jedno to křidýlko? Neboj, fakt jenom jedno.“

„Můžeš, kolik chceš, je toho moc a já si chci dát dezert.“

Eva popadne křidýlko a přivoní k němu. Pak se zakousne. „Ježiš, mňam.“

V tu chvíli se jí rozezvoní telefon a Renatě na okamžik připadá, že se lekla. Rychle polkne, odloží křidýlko a olízne si prsty.

„Ahoj, lásko, copak?“ zacvrliká. To si Renata taky všimla, jak s Petrem mluví úplně jinak než normálně.

„No asi v komoře. V tý velký krabici.“

„Ne, jsme na tom Míráku, jak jsem ti říkala.“

„Jo, přesně.“

„Ne, to víš, že ne.“

„Mám houbový rizoto.“

„No asi v deset, jo. Ne, neboj.“

„Tak pa, lásko. Jo, já tebe taky. Jo, nejvíc. Nezlobím, neboj.“

Položí telefon a usměje se. „Chce přivrtat poličku a nemohl najít vrtáky.“

„Jasně,“ řekne Renata.

Eva se napije vína a pokračuje v jídle, ale křidýlko už nechá ležet a jí to svoje rizoto.

„Ty už to křídlo nebudeš?“

Eva zavrtí hlavou.

„Ptal se tě, jestli máš maso?“

„No jo… ale já řekla, že to jíst nebudu. Tak bych neměla.“

„Jo,“ pokrčí Renata rameny.

Evě znovu pípne zpráva. Teď už se neusmívá, když odepisuje. Pak zavrtí hlavou.

„Co je?“

„Nic. Já už si to uklidím, já vím, že to nesnášíš.“

A skutečně dá telefon do kabelky. To je dost. Renata se od chvíle, kdy Eva přišla, nepodívala na telefon ani jednou. I to přece patří k setkání přátel. Že nečumí celou dobu do mobilů.

„Takže ta poslední chata je u Berounky,“ pokračuje Renata, „tam jsme byli minulý víkend.“ Už od září je Honza tahá pořád po nějakých realitách, teď zas vymyslel, že si koupí chatu, přestože ona říkala, že se nehodlá starat o barák (prosím tě, takovej domeček, řekl jí na to Honza) a ani zahradní práce ji nezajímají. Ale jeho jo. A děti by byly každej víkend na vzduchu. „Tak nevím. Jestli bude nějaká ta chata v dobrým stavu, tak by to asi šlo, nakonec. Jestli bude Honza šťastnej,“ mávne Renata rukou.

Pak si všimne, jak se Eva tváří.

„Já vím, taky nesnáším takový ty chatový osady, plno lidí, co si vidí do talířů.“

„No.“

„Nebo co se děje?“

Eva se nejdřív napije. Vlastně docela dost. Vlastně vypila skoro skleničku na ex, všimne si Renata.

„Já mám hroznou chuť na ty křidýlka.“

„Hele, tak si to klidně vyměníme. Mně už to stačí a klidně dojím rizoto.“

„Fakt?“

„Jo.“

A tak si vymění talíře a Eva se pustí do křidýlek. „Ježiš, ty jsou skvělý. A s tou chatou je to super nápad. O prázdninách se tam děcka vyblbnou, ne?“

„Jo, asi jo.“

Než dopijou láhev, naplánují si na té chatě, kterou ještě ani nemají, Silvestra a nejmíň dva týdny o prázdninách, i když Renata to nebere vážně, je jasný, že Eva s ní a s dětma na chatu nepojede, když má teď toho Petra, ale nechá to být, je hezký si to představovat, pak proberou, jak Kačka zlobí ve školce a Lukášek měl zánět středního ucha, Eva se rozčílí, když jí vypráví, jak Lukáš nechtěl Lukáškovi přispět na zimní boty, a Renata ještě chvilku věnuje popisu Honzova způsobu zazimování zahrady. „Prostě strašný, chápeš to, on by nejradši hrabal to listí hřebenem, aby tam nezbylo ani smítko.“

„Dáme ještě jednu?“ navrhne pak Renata, ale říká to jenom pro formu, vždycky si dají ještě jednu lahev vína.

„No,“ Eva zkontroluje hodinky. „Asi spíš jenom skleničku.“

Renata už je trochu opilá. „Trochu mě sereš,“ sdělí kamarádce, „to fakt půjdeš domů v deset?“

Ale takhle spolu přece někdy mluví, takže zůstane úplně čumět, když se Eva rozbrečí.

„Ježiš, co je? Promiň, já to tak nemyslela, jenom je mi to líto, že musíš jít tak brzo, ale to je jedno, zas se přece uvidíme, o nic nejde, co se děje? Ty jsi nemocná?“

Eva se vysmrká.

„Ne. Dobrý, nic mi není. Já nevím, mám asi péemes.“

„Jo, to chápu,“ chápe Renata. „Tak promiň, fakt jsem to nemyslela zle.“

„Vždyť já vím. Jenom prostě…,“

„No?“

„Já bych si tu lahev klidně dala. Nechce se mi ještě jít. Ale když jsem řekla v deset a nepřijdu kolem desátý, tak bude mít hrozný kecy.“

„Jaký jako? Ty vole, to nemůžeš jít jednou za měsíc s kamarádkou na víno? Nebo co mu vadí?“

Renatě to dojde.

„Počkej, jemu vadí, že se mnou chodíš ven, a proto jsme se tak dlouho neviděly?“

„Když já mu na začátku říkala, jak jsme chodily do klubu a tancovaly a tak, a on teď prostě myslí, že spolu chodíme balit chlapy.“

„Ježiš, co blbne?“

„Nevím. Já fakt nevím.“

„Vždyť jste byli v pohodě.“

„Jo, na začátku to bylo skvělý. Ale jak jsme spolu začali bydlet…,“

Eva se znovu rozbrečí. „Já jsem myslela, že po Lukášovi je konečně tohle dobrej chlap. Ale je to úplnej teror. S tím Lukáškem a spaním taky přišel on. Že prej dítě má spát samo. A pořád sleduje, co mám na sobě, třeba ty červený šaty, víš jaký, mi prostě vyhodil.“

„Vyhodil?“

„Jo. Prostě vyhodil. Prej v nich vypadám jak děvka.“

„To ti řekl?“

Eva mlčí.

„Ježiš, Evi, na to se musíš vykašlat.“

Eva se znovu rozbrečí. „Já vím… když prostě… já ho miluju. A měli jsme se brát. Teda my jsme to odložili, teda pohádali jsme se a on mi řekl, že kdybych nebyla potvora, tak si mě vezme hned, a já mu řekla, že teda žádná svatba nebude, ať jde do háje, a pak už jsme o tom nemluvili.“

Renata ji nešťastně pozoruje. Chudák Eva, fakt si zasloužila po tom Lukášovi trochu klidu. Ale tenhle Petr se Renatě od začátku nelíbil. Byl prostě až moc dokonalej, pořád se usmíval, pořád samý lásko a miláčku, udělám pro tebe všechno, jak chceš, lásko, hned se k sobě nastěhovali, i ta svatba byla přece šílenej nápad, bylo jasný, že tak dobrý to bejt nemůže.

„Když přichází domů a já slyším, jak odemyká dveře, tak se mi úplně sevře žaludek, chápeš to? Někdy je všechno super a někdy přijde s nějakou šílenou blbostí, třeba že jsem někomu, teda chlapovi, něco lajkovala na facebooku, proč jsem to udělala a kdo to je a jestli s ním spím.“

„Tohle si přece nemůžeš nechat líbit.“

„Já vím, no. Ale když někdy je to tak skvělý. Jak jsme byli v těch Krkonoších, to byl tak krásnej výlet,“ slyší zase Renata v hlase kamarádky všechnu tu lásku k tomu idiotovi.