Copyright © Daniel Hradecký, 2020

All rights reserved

Graphic design © Juraj Horváth, Jan Čumlivski, 2020

ISBN 978-80-242-7143-9

Dumdum

1 058 korun. Ještě je noc, ještě je tma, ještě ležím. Nemohl bych ale tvrdit, že ležím v posteli, to ne, ležím na posteli, to je něco jiného. V posteli leží člověk proto, aby spal, aby si odpočinul, aby nabral sil. Obvykle je člověk v posteli nahý, nebo skoro nahý. Já ale dnes, velmi brzy ráno, pátého listopadu, ve tmě, neležím v posteli, nýbrž na posteli, což znamená, že ani nespím, ani nejsem nahý, ne, já jsem úplně oblečený, do ošumělých, ale dosud únosných kalhot, jež skrývají bídu prádla, podobně jako svetr, nošený nepřetržitě a tak dlouho, že už ani nepáchne, kryje dvě trika, to svrchní je zatím bez děr. Čekám na světlo, protože světlo představuje den. Všední den. A především otevírací hodinu pošty. Televize na druhém konci mého pokoje běží, běží do tmy, nějaká ženská tam něco kecá. Poslouchám. Slyším, jako obvykle, dokonale nepochopitelné, zvrhlé vystoupení nikoho o ničem, to znám, taky tak kecávám. Vnímám ty kecy, tak plné chuti do života a budoucnosti, jako odsýpání písku v hodinách. Každá věta, pronesená proškoleným hlasem, tím hladkým, téměř mateřským, medonosným altem, mě poponáší směrem k rozednění. Chci říct k otevírací hodině naší malé pošty, protože samotné ráno ničemu nepomůže, naopak. Ráno jako takové, toť šikana. Televize běží, nikdy ji nevypínám. To je tak: Před nějakým půlrokem jsem v časných odpoledních hodinách upadl do bezvědomí, neboť jsem se v časných dopoledních hodinách neopatrně podnapil, ožral – kromě vína byl toho dne ve hře i destilát –, televize tehdy běžela, a když jsem se ze svých mrákot v časných večerních hodinách vynořil a chtěl televizi vypnout, nepodařilo se mi najít ovladač, třebaže jsem obrátil několikrát celé své smetiště naruby, ne, ten ovladač jsem už ve svém životě neměl spatřit, už nikdy. Ostatně kdo ví, co se v mém malém, hrůzném, přízemním, napůl doslova sklepním bytě dělo a děje, když ležím v mrákotách, bez sebe z přemíry mizerného, nutného vína. Mohl bych samozřejmě televizi vypnout takříkajíc natvrdo, spínačem přímo na piksle, od této možnosti mě však zdržuje obava, že se přístroj odmlčí nadobro. Tudíž televize zatím běží, běží už půl roku, jako ostatně v nejedné utěšeně rozvinuté domácnosti. Čekám na světlo dne a nechápu, jak může být člověku tak dokonale špatně. Od žaludku, od hlavy, od každého nervu, od srdce, od svědomí, ode dna. Pošta otevírá v osm nula nula. Za předpokladu, že noc byla jasná a plná hvězd, začne okno v mém pokoji blednout těsně před sedmou. V případě podmračené noci se den odkládá zhruba o půl hodiny. Pošta je úkol číslo jedna, ne, není. Číslo jedna je víno, to bídné víno, které se musí nakoupit, donést domů, otevřít a pít. Víno je úkol číslo jedna, po němž nenásleduje už žádný úkol, žádné číslo. Bohužel tomuto prvnímu a jedinému úkolu předchází úkol číslo nula, totiž návštěva pošty. Bohužel bez pošty nebude víno, ta pošta je stejně nutná jako víno, pokud je víno skutečně nutné, a víno nutné je. Na mém stole, úplně navrchu, jako poslední vrstva mnohaletých odkladů a nevyřízených, exekutivních nevyhnutelností, leží od večera kus papíru, který jsem při návratu od Pařízka nečekaně našel v poštovní schránce. Ten vzruch! Složenka, nějaký ten doplatek k příspěvku na bydlení. Sociální stát. 1 058 korun. Hrubý odhad – deset dní vína. Bylo však pozdě. Pošta pro ten den uzavřená. Vyvstala nutnost přečkat noc, nějakých dvanáct hodin. Nevadí, usoudil jsem, doma musí být ještě skoro celý litr hnusného bílého – pokud si vzpomínám, odstřihl jsem růžek poslední krabice (Don Garcia) sotva před hodinou, abych do sebe vlil udržovací sklenici, která jediná mi vždycky pomůže přežít nevyhnutelnou návštěvu u přítele Pařízka. Tento Pařízek je už po léta mým stálým, nevyléčitelným neštěstím. Bydlí příliš blízko, v těsném sousedství, jen na skok přes ulici, v bytě rovněž přízemním, až sklepním. Všechny nájemní domy v naší ulici mají svou řadu takovýchto zoufalých úkrytů, náš dům šest, Pařízkův osm. Tento Pařízek nejenže bydlí příliš blízko, je také velmi družný a na práci nemá už čtvrtstoletí zhola nic. Celé dny obchází a ruší stejně nezaměstnané, jen podstatně méně družné lidi, kteří ve svých skromných, většinou posledních útočištích pálí příslovečné svíčky z obou konců. Mé okno nevynechá nikdy. Nikdy nemá peníze. (Na rozdíl ode mě!, neboť půjdou-li věci dobře, v 8.05 budu držet v ruce 1 058 korun, částku, kvůli které ležím oblečený na posteli, vyhlížím příznaky rozednění a mám ještě naději, přinejmenším odklad beznaděje.) Když jeho trojí zaklepání na okenní tabuli zůstane bez odezvy, když se vzpurně zapřu, Pařízek se pomalu, jako parník, otočí a vzdaluje. Do dalšího přiblížení mívám několik hodin času. Abych se připravil, to znamená dostatečně podnapil, smířil s představou tisícího kafe v bytě přes ulici, ve společnosti básníka Pařízka. Ano, Pařízek je skutečný, opravdový básník, s tím se nedá hnout. Může se vykázat celou řadou knižních titulů, které nikdo nečte dvakrát, ale knihy to podle všeho jsou. K těmto událostem, těmto knihám, dochází způsobem, který nemohu popsat, protože jej nechci soudit. Rozumíme si? Tak tedy. První zaklepání na okno přichází, s pravidelností záplav na veletocích, mezi osmou a devátou hodinou ranní. Nevzpomínám si, že bych kdy na toto první, jaksi zkusmé a pouze oznamovací klepání zareagoval. V tak časnou hodinu nebývám připraven, nemohu mluvit, přirozeně se hýbat, maskovat úpadek, celkově působit dojmem živého člověka s budoucností. První Pařízkův pokus potvrdit si mou setrvalou přítomnost na světě tudíž pravidelně ztroskotává. Pro mne naopak znamená jediné: Pan Vojtěch Pařízek je i dnes naživu, při síle, ve výhodě. Druhému klepání, důraznějšímu, policejnějšímu, budu čelit, jak vím z dlouholeté zkušenosti, kolem jedenácté. Sklenici vína v ruce, trhnu sebou jako vlak na odjezdu, víno šplíchne přes okraj. Vbořený do svého starého, téměř už rozvaleného křesla čekám na vlastní rozhodnutí. Je na mně, jestli zvednu a vhodím vyautovaný míč naší letité známosti. Pařízek není hlupák. Zajímalo by mě, co je vlastně z druhé strany okna, zvenčí, oknem vidět uvnitř, co slyšet. Okno mého útočiště je dvojité, mezi skly žaluzie, nejméně rok napořád stažená, polibte mi všichni prdel. Otevírám to okno až kolem půlnoci, teprve když nabudu dojmu, že pro dnešek pominulo nebezpečí, otevírám, abych přece jen vypustil smrad a vpustil noc. Těch deset patnáct minut obměny vzduchu v místnosti musí stačit, na víc nemám nervy. Žiju tedy ve stavu obležení? Lákavá romantizující představa, kterou je však nutno odvrci, vždyť jediný, kdo tu leží – i ve svém křesle víc ležím, než sedím –, jsem já sám. Lidé jsou k mému zápasu lhostejní. Můj strach z lidí však není nikterak instinktivní, je složen ze slov a pojmů. To je chyba a velká výhoda. Lidem, kteří se pohybují naší ulicí nahoru dolů po chodnících a vozovce, je pochopitelně většina pojmů, v nichž na ně po všechny ty roky myslím, docela cizí, ti lidé nosí v sobě dost svých vlastních, každodenních, doživotních hrůz. Producírují zejména své psy – nevědomá, zmatená, přirozenosti zbavená, a tudíž téměř šťastná stvoření. Úřad registruje na katastru obce pět tisíc obyvatel, z toho šest set dětí a osm set psů. Pařízek si psa nevydržuje. Středně velké zvíře krátí rozpočet nejméně o karton cigaret, přičemž radosti, jež tento všežravý společník poskytuje oplátkou, jsou vždy nějak problematické. K tomu přistupuje vědomí, že registrované, zdokumentované zvíře požívá řadu v zákoně zakotvených práv při absenci jakékoli povinnosti. Záviděl bych zvířeti, ale promýšleje věc hlouběji, nakonec vděčně nesu fakt, že jsem na tomtéž úřadě veden co člověk, ale hovno, co občan, protože občan má jen jednu jedinou povinnost a jedno jediné právo – povinnost zemřít a právo zvolit si termín, způsob a místo svého konce. Nenašel bych vděčnější ucho pro tato svá nevývratná, nezdravá tvrzení, než je velké, krabaté, vždy lačné, chlupaté ucho Pařízkovo: Dobré jídlo a hrůzy spoluobčanů, to jsou dva podněty, které starého pána spolehlivě rozveselují a udržují jeho jméno v matrice nepřeškrtnuté. Nemohu se zbavit podezření, že mne Pařízek svými pravidelnými kontrolami, maskovanými vesměs nevinným pozváním na kafíčko, studuje jako nadějný případ nevyhnutelného, brzkého šílenství. Svou převahu nade mnou čerpá zejména z té okolnosti, že sám před lety šílenství propadl, ovšem zavčas, v dobách, kdy šílenství, protokolárně zatabulkováno, potvrzeno a zaléčeno, představovalo doživotní rentu, důchod, kdežto mé šílenství, jehož propuknutí očekává starý, stárnoucí přítel Pařízek každým dnem, nebude oceněno pravidelným příjmem v žádném případě. Mám za to, že se Pařízek, jemuž duševní nemoc zaručuje živobytí, předem těší z budoucnosti, v níž bude moci z odstupu své rentabilní choromyslnosti přihlížet mému šílenství v kotli podpalubní bídy. Je si však vědom svého přirozeného sadismu? Bojím se, že není, a to mně svazuje ruce, ruce osazené tak příhodně houžvemi dlouhých prstů, ruce jen jen rdousit. A tak slunce vychází, slunce zapadá a Pařízek stále trvá. S ním trvají i jeho periodické, metodické pohyby v okolí mého příbytku, mé nedostatečně zajištěné pevnůstky, a především neustávají bušivé výzvy na okno, výzvy ke změně mého bezpečnostního programu, programu skrývání, neviditelnosti, minimalizace dějů. V případě, že zapřu svoji přítomnost i po druhém, předpoledním zaklepání, rozpoutávám živel. Ovzduší teroru zamoří zbytek dne, zbytek života. Byly i jiné dny, jiné životy, samozřejmě. Svědčí o tom řada dokumentů. Fotografií a vzpomínek. Fotografie dávných krás, příprav na život a pozastavených úsměvů mě zahanbují. Většina vzpomínek probouzí dnes ve mně úžas.

Kde se mluví o nostalgii a sentimentu, tam se mlčí o hanbě úžasu. Paměť je stroj na podvrhy. Kukaččí vejce. Kdo věří na své vzpomínky, dal se na penězokazectví. Úžasně zdařilé falzifikáty se dostávají do oběhu, obíhají kolem zaječího srdce: Byl jsem tam a tam, zazářil nebo znemožnil se tak a tak, tvrdí se na příslušných obrázcích. Ženy, jež mě tajně milovaly. Příliš tajně. Zteč vrcholu jedné alpské vrásy, odkud jsem si donesl kámen. Vlny pěti nebo šesti moří, které mnou mrštily o zrno pláže. Uf. Léta už nikam necestuju, zavřel jsem dílnu na fantómy minulosti. Trvale podnapilý. Vděčný, když se doplížím kvartálně na pracák, denně pro chlast. Když cestou nepotkám Pařízka ani žádného jiného vyzvědače. Pařízek je prokazatelný blázen. Nebo neprokazatelný anděl. Tím hůř. Tušil jsem hmotu Pařízkova stínu ve štěrbinách žaluzie. Jistě, jsem správce odpovědný za své peklo, ale tenhle člověk, to je prostě příliš, to je přesně ten čert navíc, kterému se musí dát najevo, že hotel je obsazen.

Marie není dobrá pianistka a piano, na kterém hraje, není dobré piano. Děvče ze sousedství. Mám dojem, že studuje. Ekonomii. Únikové obory. Stěží vyvázne bez titulu, nižšího akademického titulu. Jen náhlé dítě, předmanželské dítě ji může ještě zachránit. Domnívám se, že na to břinkpiano hraje z nudy. Abych mohl naslouchat její hře, těm troskám cvičných etud, musím se uchýlit do nejzazšího prostoru svého podpodlaží. Na záchod. Byl to před lety nečekaný objev, tahle hudba pronikající stoupačkou z prvního patra do podzemí. Jestliže v lastuře slýcháme iluzi mořského hukotu, na mém záchodku zaznívá odshora realita umění, které se vzdalo vší ctižádosti a víry v pokrok. Mariina hudba už léta trpělivě přešlapuje na místě. Možná, že na něco čeká. Sedávám na záchodě raději, když je k tomu hudba, když je k tomu Marie. Někdy seru, někdy ne. Často chodím na záchod jen proto, abych slyšel hudbu. Většinou je zde samozřejmě ticho. A tma, protože žárovka minulý rok na jaře praskla. Až na jednu jedinou ve stolní lampičce, všechny žárovky v bytě poumíraly. (Můj kocour Ondřej, ještě před svou eutanazií, naučil mě pohybovat se a konat bez zvláštních obtíží ve tmě. Výhody jsou nesporné. Ve tmě neviditelné smetiště nevolá po úklidu. Ve tmě jsou věci trpělivější.) Když je co pít, vyvolává hudba na záchodě dojetí, úsměv a podobná klamná kouzla. Když sklenice vyschne, abstinenční příznaky přecházejí v stav, který nemá jméno. Většinou ale je co pít, pod podmínkou, že se obětují všechny prostředky. Tuto podmínku splňuju. A do mého obětiště tedy občas doléhá Mariina hudba, působící na můj provlhlý mozek jako sférická, atmosférická porucha, vyplňující tektonické zlomy. Je to neštěstí, tahle Marie způsobující hudbu. Jó, děvčátka, vyslovuje zálibně Pařízek, když mu povinně referuju o posledním vývoji, jeho vasrpolácký knír se vlní. Tím je věc vyřízena, námět mezi náměty. Aktualita jde stranou, celé hodiny si pak s Pařízkem přes stůl posíláme slova o starých časech, o časech slávy. On o časech všeobecné promiskuity, já o sezónách zběsilé chůze, do lesů a hor, které jsou v naší obci hned za prdelí, jen prdelí hnout. O rozumně placeném, smysluplném zaměstnání. O dvaatřiceti zubech. Jistě. Počínat si sebezáchovně. To je základ. Vytrvalost v údělu, v cestě od písemného styku ke styku pohlavnímu. To všechno šlo ke dnu s Titanikem rezignace. Mohl bych se pustit do výkladu rozvoje rozvratu, ale případ smetiště, v které dospěl můj příbytek, popisuje dostatečně newtonovská fyzika, chci říct druhý termodynamický zákon. Zbývá něco zásadnějšího, něco, co nelze svěřit bratru ani psychiatru. Něco, co Pařízka baví, o čem Marie neví a matka nechce nic vědět. Zničující je zejména sama skutečnost této vlastní matky, bydlící příliš blízko, ve stejném městě, ve stejném domě, v bytě jen o dvě patra výš. Nevyhnutelná, téměř každodenní konfrontace s matkou nutí mne k provozování a údržbě nesmírně vyčerpávající soustavy maskovacích prvků. Vysoký stupeň utajení úpadku si žádá celého muže. Odtud zřejmý neúspěch mého počínání. Matka ví všechno a ještě leccos navíc si bezpochyby přimýšlí. Čím méně jí řeknu, čím méně faktů dostane ke zpracování, tím bohatší na hrůzy musí být její starostlivé fantazie. V průběhu času se v našem styku ustálily jisté způsoby a zvyky, které bohdá nikdy neproniknou na veřejnost. Otřesná je zejména matčina péče o výživu. Svět bez kyvadlového pohybu od hladu k nasycení a zpět si matka prostě neumí představit. S větami jako Dnes nemám hlad, Zítra vařit nemusíš nebo Už jsem se nacpal u Pařízka, musím úzkostlivě šetřit. Nevyvolávat podezření. Co jsem bez práce, panuje tento úzus: Večer, úderem šesté, špehýrkou ve svých dveřích přehlédnu prostor chodby a schodiště. Potom otevřu dveře na šířku dlaně a naslouchám. V levé ruce svírám madlo velké, hluboké litinové pánve. Jsem v tu chvíli jeden jediný tik. Schodiště je hnědé a žluté jako moje úzkost. Dvaatřicet betonových stupňů do druhého patra, omyvatelné stěny. Cílem operace je vystoupat vzhůru k matce, obdržet kompletní stravu a bezpečně, s nebezpečně plnou pánví, sestoupit opět dolů do svého zádveří, aniž dojde k zahanbujícímu setkání s ostatními obyvateli domu. Osud takto získané potravy bývá různý. V každém případě jsem denně vystaven zahanbující podívané na svou zjevně trpící matku. Nikdy neusne před druhou hodinou v noci. Umře ze mě. Ostatně nevaří špatně, třicet let protáčí škálu zhruba tuctu pokrmů, byl by div, kdyby v jejich přípravě nedosáhla dokonalosti. Nezaměnitelnosti. Když do čehokoli z toho kousnu, poznávám ji, ochutnávám matčin setrvačný metabolický optimismus, prožívám ovzduší oběda, který se podával už při stavbě archy. Takhle se mele z posledního, co zbylo z prvního. Co na to Pařízek? Pařízek je samozřejmě obeznámen se všemi podrobnostmi. Pařízek umí vymámit z morálně oslabeného synáčka neslýchané intimity. Matka, to je ovšem téma pro každou příležitost. Šídlo v pytli. Vždycky se najdou styčné body, analogie, paralely. Všechny osudy probíhají stejně. Pařízek pokyvuje hlavou a srovnává. Jó, jó, jsme vrazi, řekl jednou a zamáčkl v popelníku dalšího špágra. Udělal jsem totéž, rozloučil se, zavrávoral a šel těch sto kroků přes ulici, domů, dolů, úplně dozadu zjistit, že Marie dnes nemuzicíruje. Když se vyváženě opiju, uvažuju takto: Marii je třeba svést, to je jasné jak elektrárna. Jak ale spustit situaci flirtu? Za prvé. Přejít minové pole pochybností a vrozené i získané zbabělosti. Zinscenovat náhodné setkání. Oslovit ji. Představit se. Jmenuju se Dakl, slečno, Gustav Dakl, což je, to se ví, veskrze nadávka, a ne jméno. Poslední dobou, asi tak 15 let, mluvím s lidmi jen vzácně a hloupě. Když doopravdy mluvím, tedy pouze sám se sebou, ano, vedu samomluvy, slečno Marie, protože jsem jediný, koho znám, s kým je rozumná řeč. Vy studujete? Výborně. Co si myslíte o Bohu? Já? Bůh jako ořech, který nerozlousknem. Atd. Získat si Marii? Minimální, snadné zadání…..

Když ale není co pít, vidím věci kupodivu dost jinak: Tak flirt, povídáš? Náhodné setkání? Dovol, abych se zasmál. Leda snad na chodbě, až v teplácích poneseš od matky pokradmu pánev s jídlem dolů do svého lupanaru. Když pomyslím, co by si v té chvíli pomyslela ona, Marie, jsem v koncích. Nemožnost toho všeho bije do očí. Ne, nikdy se nedovím, jak Marie smrdí, když vyvane parfém. Napadá mě, že o Marii tak nějak nevím zhola nic. Její rodiče jednoduše jednoho krásného dne obsadili jeden z bytů v tomto domě a přivedli na svět dítě, šťastni, nebo zklamáni, že je to dcera. Při nahodilých setkáních si s těmito dvěma čím dál dospělejšími rodiči přejeme navzájem dobrý den. Bývají střídavě opilí, z jejich výstřelků lze usuzovat na průběh vleklé manželské krize. Rádi by se rozešli, ale poutá je společné vlastnictví. Přímo nad mojí hlavou, nad mým zčernalým stropem se hraje o výsledek jejich bývalého milostného zápasu. Na skutečně alarmující hádky je jejich soužití poměrně chudé. Bez zápletky. Nejsou to zlí, zajímaví lidé. Jednou se Mariina matka opila v L., kde jsem se právě shodou okolností opíjel i já, a takto současně opilí, v tomto mrákotném souznění jsme skončili u mě. Stav mého příbytku již tehdy snesl jen ty nejméně náročné návštěvníky. Donesla odshora litrovou láhev čiré kořalky. Pamatovat si nemůže nic. Vždyť i mně epizoda uvízla v paměti jen vzpomínkou na radost, s níž jsem druhého dne ráno objevil a pozdravil láhev toho jejího ginu, zdaleka ne prázdnou. Celkem únavná, nesmyslná, tuctová, paralelní událost. Manželem nezaznamenaná. Dál si navzájem přejeme dobrý den a já jí navíc dobrou smrt. Ona mě míjí bez zvláštního zájmu. Nejsem zajímavý, zlý člověk. Neštěkne po nás Bůh.

1 058 korun je monumentální částka, základ a podstata celého jednoho vesmíru, jenž mám v úmyslu uvést do pohybu ihned, jakmile skončí tma. Projekt je jednoduchý. Tento vesmír nebude nekonečný a nevzniknou v něm žádné hvězdy. Deset dní považuji za rozumnou lhůtu jeho trvání. Bude to vesmír chudý na nežádoucí překvapení. Složený převážně z vína, raději bílého. Deset dní vína, po čtyřech litrech (à 25 korun), přičemž galon denně zůstává těsně nedosaženým ideálem. Výpočet tak narušuje pouze přebytek 58 korun. Tohoto zádrhele mě ovšem hravě zbaví nákup chleba (čtvrtky), cikánské paštiky (čili hořčice), ruského salámu (čili cibule) a cigaretových papírků na sběrnou směs z převážně Pařízkových vajglů. Kouřit bych ostatně mohl začít už teď. Zkrátit si čekání na rozbřesk. Ale lépe bude se nehýbat. Neprobouzet nevolnost z vystřízlivění. Vyčítám si, že na ráno neponechal jsem si z posledního ani hlt. Včerejší povznesenost vyvolaná nálezem složenky svedla mě k neopatrnému jednání: K nesčetným prázdným krabicím od vína, hojně se vyskytujícím ve všech koutech, přidružila se ještě před půlnocí další, poslední. Víno došlo, prvních úspěchů tedy bude muset být dosaženo bez snídaně. To je zlé. Bez důkladné snídaně, tří čtyř sklenic, nebývám v kdovíjaké kondici. Po těle vyráží olejnatý znoj. Startuje korida s nesmrtelnými býky. Slova jsou fialová, počasí nepravdivé. Prdel má astma. Marie neexistuje, což je jediný světlý bod v celém tom rudohoří. Někde se čeká, čeká se na poslední, opožděný výprsk ohňostroje, aby se šlo pryč, než se něco stane. Možná se to pokouším popsat, protože to nejde. Proškolení odborníci mluví o prodromech deliria. O mystickém pokusu, který se vymkl kontrole. Co šamana vystřeluje vzhůru, knechta sestřelí dolů, vertikála je společná. Dávno už netvrdím, že jsem se neměl narodit. Omyly jsou potřebné, ačkoli většinou jsou nudné, protože nejsou šílené. Hledá se omyl, který ví, kde je ukrytý grál, a nechá bejt. Elitní omyl. Bezohledný a trestný. Na tomto stupni předjitřního zaříkávání se neklidně rožním na svém propadlém lůžku a vím, co bude. Mapka s pokladem je neúprosně přehledná: Pošta, nákup, návrat; bez snídaně to bude peklo. Nejednou jsem tu věc už zažil. Aby se stalo peklem, peklo se musí opakovat. Nesmíš si vzít ponaučení. Ale ještě je tma, ještě neskončila noc, odklad trvá, třasy a chandra mají ještě prostor k rozvoji. Mozek pracuje normálně, což je k zlosti. Normálně? To by se muselo ověřit, ne, nesmí se ověřovat nic. Jen hlavní kóty. Klíčové body. Tiefpunkty. Otec, matka, já. Pařízek, Marie, les. Zejména les, porůstající horstvo, kam jsem ve svém posledním mládí unikal zuřivě tušit veliké věci, a to byl konec. Pokud se z lesa musíš vracet, les tě zničí. Jóga chůzí lesem narušuje smysl pro kybernetiku lidského soužití. Zdravý pohyb je návykový a postupně znemožňuje zdravou dravost. Můj les, je to dávno. Byla to koneckonců dědičná choroba. Po otci. Otec si s lesem začal v útlém věku. Už v šesti letech našel v zimní, zamrzlé doubravě letního oběšence. Oznámiv nález úřadům, obdržel od starosty darem Trnkův slabikář, asi za bdělost. Podezírám otce, že v tom dubovém háji našel mě. Pobyt v lese je lstivý. Snadno podlehneš dojmu, že můžeš. Deset kilometrů horečnaté chůze, nejlépe do vršku, tě zdroguje. Za každého počasí. Sám a sám, samozřejmě, zásadně, to je podmínka. Bez ženy, na kterou si myslíš, bez přítele, kterému hodláš vnutit svůj světonázor, bez psa, který ti poskytne alibi v očích spoluobčanů. Co vlastně ten podivín dělá v tom lese, venčí psa, aha, tak to je v pořádku. Nic takového! Naopak důležitá je dlouhodobější střízlivost. Výsledky pak mají zřetelnější strukturu. V horském lese. Žasnu, co všechno mi kdysi nenalhal můj les. Na konci cesty staneš bez psa, bez světonázoru, přítele, ženy bez sebe údivem, že se mezitím začalo jinde a skončilo bez tebe. Útěk do lesa je dětinství, které si nezadá s útěkem do Prahy. Ne že bych kdy v lese hledal něco určitého. Musel bych se znovu, opakovaně a plnou parou, vydat do lesa, abych si vzpomněl, co jsem v tom lese našel a nechal bejt. Měřitelnými dary vášnivých, bezcílných pochodů jsou silné nohy a prázdné ruce. Přičemž tvou pastí v naznačeném smyslu nemusí být les. Jakákoli pustina tě vděčně přijme, ačkoli tě nepotřebuje. Tak to by stačilo – mluví ze mě reálná nemožnost pomsty na tomto lese, za všechny ty luzné poťouchlosti.

Například zapálit les tak, aby skutečně hořel, není maličkost. A pak, vyroste nový les, jiný a tentýž, vyznačující se touž bezohlednou, blaženou bezvýznamností. Pamatuji se, že vrcholilo léto, když jsem svou lesní problematiku konzultoval s Pařízkem, šli jsme tenkrát navštívit jeho úspěšnějšího bratra. Ubírali jsme se, přiměřeně tématu, dost strmou pěšinou mezi vzrostlými buky, trochu nahoru a hodně dolů, neboť bratrova usedlost leží v údolí, skoro v rokli, v propasti. Pařízek les miluje, napsal o něm svého času knížku pro děti. (Cestou mi řekl, že neumím, jak se patří, nenávidět. Doufám, že se mýlil.) Ve své knížce usiluje Pařízek o to, vyvolat v dítěti úžas nad svévolnou sveřepostí přírodních dějů, přičemž ale i nejposlednější šutr má morálku a vychování a na zimu se neumírá, ale chodí spát. Jen milostně, teple sněte, děti, než vám ve škole předloží jinou, adekvátnější a studenější verzi. U Pařízka je svět dítěte domovem na věčnosti, svět školáka už jen domem, který ti padá na hlavu. Na obrázku nepoznáš rozdíl. Zato poznáš, co znamená platit nájem. Když knížku psal, myslel na děti, laskavě a s dojetím. Od chvíle, kdy knížku dopsal, nepřestal rozčileně fantazírovat o penězích, které knížka může, musí vynést. Což dokládá, že i on navštěvoval školu. Děti nepatří do lesa, děti patří do školy. V lese by zůstaly dětmi, a co pak? S Pařízkovou knihou je třeba v procesu výchovy nakládat opatrně, uvědoměle, a s postupem malého čtenáře do vyšších tříd školy ji nenápadně odstranit, odebrat nebo zesměšnit. Ale ne. Půjde to samo, puberta se postará. Od nástupu druhotných pohlavních znaků jde všechno jako po másle. Pohlaví se musí umět zmocňovat, a aby snad svědomí netrpělo obavou, zda nepůsobí utrpení, všechno, co není Já, tudíž celý okolitý svět se v očích pohlaví musí stát souborem anorganických něcot, předmětem exploatace. Včetně předmětu touhy? Zřejmě ano, jenže už jsme z lesa venku, vynořili jsme se v tom správném údolí, stará silnice podél hlučné bystřiny nás bezpečně dovede k domu a pozemku Pařízkova bratra, kam jsme pozváni k nedělnímu obědu. Jedna krása navazuje plynule na druhou. Proč ne, v mé nynější, noční, listopadové vzpomínce je všechno dovoleno. Byli jsme oba v nejbujnější náladě. Pařízek se v tomto údolí narodil, vyrostl, snad i pracoval a nakonec se zde i zbláznil. Přímo v domě, kam jsme měli namířeno. Údolí je obydlené stovky let, hlavně lidmi. Z čeho byli kdysi budovatelé této pohorské osady živi, není jasné. Možná z lesa, který útočí ze všech stran. Možná vyráběli hračky. Slyšel jsem o tom vyprávět, slyšel, ale neposlouchal, možná šlo o jiné údolí, ostatně co bylo, bylo, a nejspíš i bude. Vykračovali jsme si zvesela, ačkoli nejsme veselí lidé. Jediná silnice se pohodlně svažovala tím správným směrem, směrem k obědu zdarma, a co víc, k hostinci, který ještě nedochátral. Potok rámusil hned vpravo, hned vlevo, voda zde odedávna neukázněně křižuje cestu a vynutila si řadu regulací a můstků. Pařízek zná ve svém rodném údolí každého jménem, rodem, ctnostmi a neřestmi, půvabnými úchylkami od očekávání, vývojem hospodářských poměrů za posledního půlstoletí. Ví o svých lidech všechno a totéž platí opačně a navzájem. Jak říkám, procházeli jsme zlehka a zvolna údolím a vsí, před námi prohnutý stůl u pana bratra. Taky jsme měli žízeň a spoustu času a hospodu v cestě k cíli. Pili jsme na dvorku, na slunci, hlavy třeštily. Hodina oběda se blížila, když nám vlídná hostinská vnukla nápad fernetové rundy. Rup. A jde se. Když jsme konečně dorazili k plotu, za nímž pozemek a dům, vyštěkal vlčák Lesan pána domu ven. Pařízkův úspěšnější bratr nás vřele přivítal, a že prý z hrnců už se kouří jedna radost…..