Kniha vyšla s podporou

Nadačního fondu Dotek a projektu the Czechoslovak Talks.

Tato kniha by nevznikla bez laskavé pomoci kolegů a přátel, kterým patří vřelý dík:

Drew Batchelder, Petr Brod, Thomas Dousa, Vera Egermayer, Zuzka Eggena, Robert Flosman, Karen Grega, Jiří Gruntorád, Karel Halla, Jitka Hanáková, Petra Hebert, Charles Ota Heller, Susan Herben, Christian Höschler, Margaret Holubar, V. A. Chadim, Nancie Jirku, Alena Kohout-Kanka, Jana Kasíková, Gustav Knotek, Holger Köhn, Božetěch Kostelka, Jan Kratochvil, Jerry Krejzar, Jiří Křesťan, Milan Leimberger, Sandra Levy, Zora Machková, Julia Maspero, David Muhlena, Sandra Novacek, Anna V. Polesny, George Prchal, Barbara Reinfeld, Jaroslav Řehák, Manfred Schaulies, Magda Schay, Mark Slouka, Michal Strobach, Václav Suchý, Jan Šafránek, Sylva Šimsová, Pavla Šulcová Bouzová, Prokop Tomek, Jaroslav Trombík, Josef Valenta, Jaroslav Vrzala, Vera Wilt, Jerri Zbiral

Uprchlík…

… je chudý příbuzný, který rád vypráví, jak byl bohatý.

… je člověk, který nemohl zůstat doma, protože patřil buď do minulého, nebo budoucího světa.

… je člověk na obtíž těm, kteří dosud nejsou uprchlíky.

… utíká ze země do země, protože má jediný cíl – klidně sedět doma.

Adolf Hoffmeister: Turistou proti své vůli, Praha 1946

Copyright © Martin Nekola, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6727-2

ÚVOD

Po skončení druhé světové války se pouze na evropském kontinentu nacházelo až dvacet milionů osob mimo svou domovinu. Jednalo se o bývalé nuceně nasazené ve třetí říši, válečné zajatce, vězně koncentračních táborů, vysídlené německé menšiny, přeživší holocaustu i židy z východu, které vyhnala poválečná vlna pogromů, nebo Balty, Ukrajince a příslušníky mnoha dalších národů Sovětského svazu, prchající před postupující Rudou armádou. Celá uprchlická agenda od července 1947 do února 1952 spadala do gesce Mezinárodní organizace pro uprchlíky (International Refugee Organization – IRO), součásti struktur OSN se sídlem v Ženevě, která zastřešovala pětadvacet regionálních kanceláří po celém světě a zaměstnávala na 4 000 pracovníků. Měla dvacet šest členských zemí, převážnou část rozpočtu hradily Spojené státy americké. Navazovala na předchozí činnost Správy Spojených národů pro pomoc a obnovu (United Nations Relief and Rehabilitation Administration – UNRRA), existující od roku 1943. Působnost UNRRA se mohla jevit záhy po konci války poněkud chaoticky. Byla regulována do značné míry požadavky okupačních úřadů a soustředila se především na identifikaci osob v její péči a rychlou repatriaci, tedy návrat do země původu, což v rozvrácené Evropě představovalo nelehký úkol. Přesto se díky UNRRA vrátilo jen z Německa domů do konce roku 1946 přes šest milionů lidí. Když 1. července 1947 zahájila činnost nástupnická IRO, převzala po UNRRA péči o 718 600 lidí. Do konce roku počet překročil 800 000 a nadále vzrůstal. IRO kladla důraz na registraci a klasifikaci osob podle toho, zda měly nárok na pomoc od mezinárodního společenství, či nikoliv. Utíkající ze země původu pouze z ekonomických důvodů, ne kvůli politickému, náboženskému či etnickému pronásledování, bývalí váleční zločinci či kolaboranti s nacisty měli být pochopitelně vyřazeni. Ostatním měla být poskytnuta právní ochrana, ubytování, strava a uhrazeny cestovní náklady v případě kladného vyřízení emigračního řízení.

IRO poskytovala dobrovolnou repatriaci, pro osoby bez domova (displaced persons – DP) přesídlení do třetích zemí, případně asistenci při začlenění do života a ekonomiky v místě, kde aktuálně přebývaly, tedy zejména v Německu a Rakousku. Repatriace byla nabízena všem jednotlivcům, ale s klauzulí, že pokud se ve své domovské zemi obávali perzekuce, měli právo odmítnout. Politika a velmocenské zájmy pochopitelně značně ovlivňovaly fungování organizace. Narůstaly rozpory mezi západními spojenci a Sovětským svazem, jak nahlížet na zástupce jednotlivých národů žádajících ochranu IRO. Kupříkladu statisíce Ukrajinců, Lotyšů, Estonců a Litevců plošně odmítaly návrat za železnou oponu, žádaly o status politických uprchlíků, zatímco Moskva je považovala za zrádce a trvala na jejich vydání. V druhé polovině čtyřicátých let se ve všech zemích východní Evropy ujaly moci komunistické režimy, což uvedlo do pohybu další početnou migrační vlnu. Stávající obyvatele táborů tak doplnili Poláci, Maďaři, Rumuni, Albánci, Bulhaři a příslušníci dalších národů.

Původní datum ukončení většiny operací IRO bylo stanoveno na 1. ledna 1950, nicméně kvůli enormnímu množství lidí setrvávajících v uprchlických táborech se mandát několikrát prodloužil. Organizace definitivně zanikla k 30. září 1953 a byla nahrazena Úřadem vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (Office of the United Nations High Commissioner for Refugees – UNHCR).

Za nový začátek ve svobodném světě vděčí IRO také bezpočet Čechů, jimž fatálně změnily osud události mrazivého předjaří 1948. Komunistický předseda vlády Klement Gottwald ve středu 25. února oznámil veřejnosti, že prezident Edvard Beneš přijal všechny jeho návrhy na doplnění kabinetu a ukončení týden trvající vládní krize, vyvolanou demisí dvanácti ministrů z důvodu nesouhlasu s personálními změnami ve Sboru národní bezpečnosti. Akční výbory začaly přebírat kontrolu v nekomunistických stranách, podnicích a společenských organizacích, převzetí moci bylo dokonáno. Již od konce února masivně narůstalo množství lidí pokoušejících se o přechod československé hranice. Vzhledem k zesilujícím hlídkám pohraničníků se psy, náročnému terénu, osadním Lidovým milicím v pohraničních obcích, falešným převaděčům a provokatérům Státní bezpečnosti to byla věc mimořádně komplikovaná, nikoliv však nemožná. V červenci 1951 vstoupil v platnost zákon o ochraně státních hranic, v hraničních pásmech se objevily zátarasy s ostnatými dráty, některé úseky byly zaminovány. Nejistá budoucnost v exilu mnohým přesto stále zněla lákavějším tónem než život pod diktaturou proletariátu.

Ostnatý drát se od roku 1951 stal smutným symbolem železné opony.

Každý měsíc prchaly tisíce lidí. Hlavní směr emigrace vedl přes Šumavu do Bavorska, tvořící americkou okupační zónu Německa. Dalším cílem riskantní cesty byly západní sektory Berlína a Vídně. Odhad Státní bezpečnosti z konce roku uváděl 8 614 osob, které ilegálně opustily republiku. Pro období 1948–1953, tedy první „pětiletku“ lidově demokratického zřízení, oficiální statistiky zmiňovaly 43 612 osob, nicméně reálná čísla se zřejmě pohybovala mezi 50–60 000. Na základě různých dotazníkových šetření prováděných později přímo v uprchlických táborech lze konstatovat, že odcházely všechny vrstvy společnosti, nehledě na vzdělání, profesi či region původu. Například statistika nově příchozích do americké zóny Německa opakovaně hovořila o plné třetině dělníků, deseti procentech zemědělců a úředníků, nemalou část tvořili také studenti, živnostníci či příslušníci ozbrojených sborů.¹

Šlo o jednotlivce, páry i celé rodiny. Rekordmanem byl jistý Karel Lurský z Žamberka, který utekl a po nějakém čase se usadil v americkém Texasu spolu s manželkou, jedenácti dětmi a dvěma vnoučaty.

Jedna ze statistik.

Lidé, jimž se, jak se tehdy říkalo, úspěšně podařil útěk přes kopečky (vžil se pro ně výraz „kopečkáři“), se zpravidla přihlásili u německé Grenzpolizei, uvedli důvody útěku, načež byli předáni nejbližší úřadovně americké zpravodajské služby CIC (Counter Intelligence Corps) k podrobnějšímu výslechu. Tazatele zajímaly okolnosti útěku, politické poměry v ČSR, organizace a výzbroj armády, dislokace a síla jednotlivých posádek a všechny strategické informace, jimiž dotyčný mohl disponovat. Uprchlíci byli evidováni a obdrželi dočasné německé identifikační průkazy (tzv. Kennkarte) s fotografií.

Od léta 1948 uznávala IRO status politického uprchlíka občanům Československa.

Útěk dvojice českých mladíků přes hranice u Aše a zadržení německo-americkou hlídkou.

 Kennkarte.

Do kategorie spadal ten, kdo v důsledku politické perzekuce opustil vlast, nikoliv však ten, kdo aktivně projevil činnost nepřátelskou vládě ČSR, přechovával zbraně, působil v podzemním hnutí, měl vysílačku a podobně. Uprchlíky nečekaly jednoduché chvíle. Byli uvrženi do prudkého víru a jen s vypětím všech sil dokázali udržet hlavu nad vodou. V uprchlické komunitě v Bavorsku začalo na jaře 1949 kolovat deset základních rad, které neměly zastrašit, ale spíše připravit na nadcházející týdny a měsíce a zbavit mnohé naivních očekávání, protože mezi lidmi se šířila trudnomyslnost, skepse a obavy:

Bratře a sestro, zapamatuj si toto desatero:

1)  Jsi československý demokratický uprchlík. Uvědom si, že svým chováním a jednáním přispíváš nebo škodíš všem.

2)  Nehovoř s nikým o tom, jak jsi přešel, kudy a kdo Ti pomáhal. I stěny mají uši a stovky rodin doma trpí chvástáním jednotlivců.

3)  Uvědom si, že Čechoslováků je v US zóně v porovnání s ostatními národy hrstka (2,5 %) a že okolo Tebe se netočí svět.

4)  Nečekej hrsti amerických cigaret a množství UNRRA konzerv, ale uvědom si, že ti, kteří přišli před rokem, neměli ani polovinu toho, co dostáváš Ty.

5)  Jsi pod ochranou IRO, pod ochranou mezinárodní organizace. Status IRO Ti dává řadu práv, žádá od Tebe však respektování nařízení a plnění povinností.

6)  Šetři si peníze, neutrácej zbytečně. Nevíš, kdy jich budeš potřebovat a každá marka je dobrá.

7)  Nepočítej s tím, že do šesti měsíců opustíš Německo. Zařiď se podle toho.

8)  Jakmile se usadíš v táboře, hledej si zaměstnání. Zahálka je počátek všech nepravostí.

9)  Uč se cizí jazyky soukromě i v kurzech IRO, kde se můžeš také přeškolit na praktická povolání. Ve světě na Tebe nikdo nečeká a s mateřštinou daleko nedojdeš.

10)  Jsi Čechoslovák, nepřipusť žádné politické štvanice jednotlivců a skupin, které poškozují celek a tím i Tebe samotného.

Přejeme Ti, aby ses brzy dočkal splnění všech tužeb.²

Kdo se doporučeními řídil, kdo sebevědomě bojoval s osudem, kdo ani v nejtěžších chvílích neopouštěl masarykovské ideály a lásku k člověku, a koho naopak nepříznivé okolnosti změnily k horšímu? Pojďme zblízka nahlédnout na všechny aspekty děsivého a zároveň fascinujícího táborového mikrosvěta v poúnorovém exilu.³ Téma, které i po sedmdesáti letech zůstává téměř neprobádané a neznámé, ačkoliv tvoří neoddělitelnou součást našich moderních dějin.

Foto plné úsměvů, skupina uprchlíků z Československa v bezpečí americké zóny.

1 UN Archive, International Refugee Organization (AG-018-007), karton 23, Czechoslovak escapees,
Dec. 1948.

2 University of Minnesota, Immigration History Research Center, Ilja Gregor Papers, karton 1.

3 Tato práce se věnuje primárně českým uprchlíkům, nikoliv pak slovenským, židovským ani lidem, kteří obývali tábory již po roce 1945.

V LABYRINTU TÁBORŮ

Již v roce 1947 existovalo v Německu, Rakousku a Itálii 762 táborů, center a zdravotnických zařízení pro politické uprchlíky ze střední, východní a jihovýchodní Evropy. Když se k nim o pár měsíců později přidala vlna Čechoslováků, rozlila se do desítek různých míst.¹ Přesné statistiky je takřka nemožné sestavit. Lidé se neustále přesouvali, někde trávili pouhých pár dní, jinde dlouhé měsíce, někteří v počáteční fázi své exilové anabáze během jediného roku prošli i pěti a více tábory, především v západních okupačních zónách Německa. Ty průběžně otevíraly své brány, anebo naopak byly mocí úřední likvidovány a jejich obyvatelstvo distribuováno jinam. V dalším textu se zastavíme alespoň u několika nejvýznamnějších.

Po překonání jihozápadní cesty za svobodou skrz Šumavu a Český les naši uprchlíci ve většině případů skončili v přilehlých sběrných táborech. Ten skutečně nejbližší se nacházel ve Furth im Wald, městečku přímo na hranicích. Státní bezpečnost prahla po detailech o fungování a osazenstvu tábora. Informátoři nasazení mezi uprchlíky se hlásili pravidelně. Ze zprávy z 23. června 1950:

Uprchlíci z Československa svážení americkými armádními vozy do táborů.

Nákres tábora Furth im Wald.

„V současné době jest v uprchlickém táboře ve Furth im Wald kolem 600 lidí. Vedoucím tábora jest komisař Keller, který bydlí ve městě. V táboře má kancelář, bezprostředně mu podléhají: písař, příslušníci táborové policie a kuchyňský personál. Dr. Řezníček jest ustanoven táborovým lékařem a veškeré těžší případy nemocných odesílá vrchnímu lékaři do Chamu. Podle přiloženého plánku jest rozmístění takové:

Barák č. 1: Vedení tábora se stráží

Barák č. 2: Přijímací místnost CIC, kde jsou všichni přistěhovalci jednotlivě vyslýcháni

Barák č. 6: Zde jsou přechodně ubytováváni čsl. státní občané, kteří ilegálně překročili hranice v prostoru Furth im Wald

Barák č. 7: Zde jest pan Bunzel, policejní služba z Mnichova, dále čtyři Grenzpolicisté

Barák č. 44: Lékař

Barák č. 45: Kancelář zástupce veřejné správy (Landesvertreter)

Barák č. 46: Komisař Keller

Když přijde transport odsunutých z ČSR nebo čsl. státní občané, kteří ilegálně překročí hranice, musí se nejdříve dostaviti do baráku č. 2 na CIC, kde jsou vyslechnuti, pak jdou na policii, kde jsou jim prohlédnuta zavazadla a vydáno potvrzení, pak jdou k lékaři, dále ku komisaři Kellerovi. Lidé jsou po výslechu zpravidla odesíláni do Straubingu, kde jsou internováni do té doby, dokud není zjištěna věrohodnost jejich doklad. Úkolem pana Bunzela jest toto: Každé ráno poslouchá čs. rozhlas a to hlavně hlášení policejní služby. Zapisuje si lidi, kteří jsou bezpečnostními orgány hledáni nebo stíháni. Záznamy pak ihned odesílá do Mnichova na policejní prezidium, oddělení otisků prstů a identifikace (Erkennungsdienst)…“ ²

Letecký snímek tábora Hof-Moschendorf.

Následoval ještě podrobný popis všech táborových úředníků, registrační značky jimi používaných vozidel a další poznatky, kterých by mohla StB zpravodajsky využít, včetně nákresu tábora.

Pro ty, kteří překročili hranice na Karlovarsku nebo přímo v Ašském výběžku, byl první záchytnou stanicí tábor Hof-Moschendorf, někdejší lágr pro sovětské válečné zajatce.

Po roce 1945 zde přebývalo kolem 3 300 osob, většinou dunajských Švábů, etnických Němců z Jugoslávie a Rumunska, doplněných o dvě stovky Litevců, Poláků a Maďarů. Vedle dřevěných chatek lidé přespávali také ve vagonech vyřazeného sanitního vozu, odstaveného na vedlejší koleji blízkého nádraží.

Hof-Moschendorf.

Hof-Moschendorf.

Když dorazila početná skupina Čechů, již váznoucí zásobování se ještě zhoršilo. Každý obdržel na den čtvrt kila chleba, hořkou kávu k snídani a tuřínovou polévku nebo zelí s bramborem k obědu.

Vlakový transport uprchlíků do Řezna na jaře 1948.

Kvetl černý trh, obyvatelé okolních vesnic přicházeli se zeleninou, tukem, masem, cigaretami, kávou a, vědomi si zoufalé situace uprchlíků, měnili s nimi zboží za šperky a oblečení. Jen čas od času Američané přivezli zásoby cigaret, konzerv, cukru či zvěřinu. V květnu 1948 propukla epidemie břišního tyfu.

Do tábora zavítali náboráři Jana Antonína Bati, kteří vybírali dobrovolníky pro cestu do Brazílie, kde by se dotyční zapojili do budování nového baťovského impéria, avšak obecně byly vyhlídky na brzký odjezd nevalné.

Narůstala nespokojenost, a především etnické napětí mezi Čechy a Němci, sdílející chatky i sociální zařízení. Po opakovaných bitkách Američané rozhodli převézt ještě před létem 1948 Čechy v několika vlakových transportech do jiných táborů.

Goetheschule, dominantní třípatrová budova gymnázia v Řezně, poskytla prvním sedmi stům běženců z Československa přístřeší již v březnu 1948.

Goetheschule v Řezně.

Prostorné učebny sloužily coby ubikace, spalo se hromadně na dřevěných kavalcích či dekách rozložených po podlaze. V budově byl k dispozici i lékař, jídelna, na dvoře sportoviště, kancelář CIC, kde američtí důstojníci prováděli výslechy, a od léta také kancelář IRO pro registraci nově příchozích. Mladí muži se mohli hlásit k vojenskému výcviku, obdrželi uniformy, absolvovali intenzivní kurzy angličtiny a každý den čtyřhodinové cvičení. Za necelé dva roky existence tohoto tranzitního tábora v historickém centru, protkaném řekou Dunaj, jím prošlo až 18 000 krajanů.³

Tábor Schwabach jižně od Norimberka se skládal ze třinácti podlouhlých dřevěných baráků, rozdělených na sto čtyři místností s ubytovací kapacitou až 1 500 osob.

Ubikace ve Schwabachu.

Češi je sdíleli s Ukrajinci. Do každé místnosti se vešlo zhruba čtrnáct paland. Nebyly tu skříně či šatny, každému nezbývalo než uložit cennosti do kufru pod postelí a doufat, že neusne příliš tvrdě, aby mu je mezitím nenechavé ruce ostatních neodcizily. Nechyběly však funkční toalety, umývárny a kamna, což se dalo považovat za příjemný benefit.

Ze vzpomínek Oty Hellera, který jako dvanáctiletý strávil s rodiči ve Schwabachu několik měsíců: „Soukromí jsme všichni nechali doma v Československu. Když jsme si chtěli něco říct, aby nás ostatní neslyšeli, šli jsme ven. Noci byly strašné. Bál jsem se jich, protože mám lehké spaní. Jakmile se zhaslo, rozezněla se kakofonie chrápání a pšoukání. Občas někdo vykřikl z noční můry, nejspíš po velmi nedávném prožitku. Ráno jsem se probouzel většinu unavenější a ospalejší, než když jsem šel spát.“ ⁴

Každý měsíc odjížděly průměrně třísethlavé transporty do menších táborů Unterjettingen v Durynsku, Eichstätt na půli cesty mezi Norimberkem a Mnichovem, Bad Wurzach nedaleko Bodamského jezera, Babenhausen a Hanau u Frankfurtu nad Mohanem nebo Wasseralfingen v Bádensku-Württembersku, který byl však uzavřen již v srpnu 1948.

Mezi srpnem a říjnem 1948 bylo 825 osob z Československa převezeno do Hardtkaserne ve Schwäbisch Gmünd východně od Stuttgartu, zatímco jen krátce předtím odsud odjel podobný počet Poláků.⁵

Unterjettingen.

Bad Wurzach.

Bad Wurzach.

Babenhausen.

 Babenhausen.

Obytné prostory Babenhausenu – mužské oddělení.

Obytné prostory Babenhausenu – samostatná ubikace pro početnou rodinu.

Bezstarostní dětští obyvatelé Wasseralfingenu.

Střežený vstup do tábora v Hanau.  

Tábor Hochfeld v Augsburgu.

 Tábor v kasárnách byl uzavřen v lednu 1951 a areál převzala pro vlastní potřeby americká armáda. Čechy odtud čekal další transport, tentokrát do Lechfeld v Landsberg am Lech kousek od Mnichova a Hochfeld v Augsburgu. Společně hostily přes 1 200 lidí. Díky přítomnosti velkých vojenských posádek a koncentraci úřadoven IRO v okolí nebyla nouze o přivýdělek a lepší stravování.⁶

Před jeho rozpuštěním na jaře 1949 trávilo přes tisíc osob nějaký čas také v táboře Dieburg, konkrétně ve zchátralé budově střední školy. Pár kilometrů odtud v Darmstadtu se nacházelo americké vojenské velitelství. Již 21. dubna 1948 se zde konala schůze delegátů ze šesti uprchlických táborů, na níž bylo ustaveno Ústředí československých demokratických uprchlíků. Přítomní se dohodli založit kancelář ve Wiesbadenu a vést kartotéky uprchlíků v celém Německu. Pro pozdější politické spory a časté personální změny bohužel kompletní jmenná databáze nevznikla.

Článek v Lidové demokracii, 9. června 1948.

„Sláva“ tábora překročila i železnou oponu a stala se námětem řady reportážních článků z pera navrátilců.

Soustřeďovací tábor Burg v Dillenburgu severně od Frankfurtu byl zřízen v halách a skladištích bývalé továrny Burgereisenwerke. Namísto postelí obyvatelé využívali armádní skládací lehátka, jako stěny sloužily zavěšené deky.

Panzerkaserne v Murnau v jižním Bavorsku, kasárny dobudované v průběhu války a určené pro tankové jednotky Wehrmacht, nejprve poskytly nedobrovolné přístřeší třem tisícovkám polských důstojníků včetně čtyřiceti generálů. Nacisté Murnau využívali jako „vzorový“ zajatecký tábor, kam zvali novináře a Mezinárodní červený kříž. Záhy po kapitulaci třetí říše sem Američané začali přivážet uprchlíky několika národností, Češi však dominovali. Prošlo jich tudy na 1 200, hodně rodin s dětmi, zrovna tak ale i dobrodruzi, kriminálníci, prostitutky a prchající milenecké páry.⁷

Nákres tábora.

Kasárny v Murnau pohledem z okolní panenské alpské přírody.

Tábor se nacházel na úpatí bavorských Alp, hned u hlavní silnice spojující letovisko Garmich-Partenkirchen s Mnichovem. Uvnitř nechyběla česká škola, kostel, několik táborových novin a časopisů. Obyvatelé se opět nevyhnuli nepohodlnému spánku na palandách a bídné stravě, byly tu však o poznání přijatelnější hygienické podmínky a možnosti přivýdělku, sportovního a kulturního vyžití. Nedaleké jezero Staffelsee vybízelo ke koupání, Alpy v létě k pěším túrám, v zimě k lyžování. Tábor Murnau byl zrušen k 1. srpnu 1950.

V táboře Buchholz na východním předměstí Hannoveru v britské zóně uprchlíci přebývali v dřevěných barácích, zděných budovách i stísněných ubikacích, vybudovaných ve skladištích a hangárech. Toalety pochopitelně společné, sprcha k dispozici pouze o víkendech, navíc za poplatek ve výši jedné marky.

Plánek tábora Buchholz v Hannoveru.

Stížnost proti jednání Komitétu Československých politických uprchlíků v Hannover-Buchholz, podepsaná větší částí obyvatel.

Ještě než české obyvatelstvo v květnu 1950 putovalo do jiného tábora v Braunschweigu, upoutalo na sebe pozornost exilové veřejnosti i orgánů IRO hlubokými rozepřemi kvůli personálnímu složení táborového komitétu a údajnému rozkrádání humanitární pomoci jeho členy. Buchholz byl typickým nešťastným případem, kdy příslušnost k rozdílným politickým stranám, arogance moci, korupce a táborová psychóza dokázaly zcela rozvrátit vzájemné soužití.

Ve francouzské zóně stojí za zmínku Lindau am Zech na břehu Bodamského jezera a doslova pár kroků od německo-rakouské hranice. V městečku dvou desítek dřevěných chatek čekalo na další vycestování 350 krajanů a představovali více jak 90 % obyvatel tábora. První skupinky se zde usadily v červenci 1948. Francouzi jmenovaným vedoucím tábora byl paradoxně člověk maďarské národnosti, který obecně Čechy nesnášel a svou funkci využíval k šikaně a vyřizování historických účtů. Záměrně kupříkladu zadržoval příděly potravin a topiva. Když maďarští příslušníci táborové policie byli odhaleni jako někdejší kolaboranti s nacisty, pohár přetekl. Došlo i na násilí a ničení majetku. Snaha o nápravu ze strany francouzské správy vyznívala do ztracena, většina uprchlíků si proto vymohla převoz do jiných zařízení.⁸

Nákres tábora Schlosskaserne Butzbach.

Uvnitř zámeckého areálu.

Kvůli častým přesunům, různým podmínkám v jednotlivých táborech, narůstající nervozitě a problematickým skupinám uprchlíků, kteří vyvolávali politické rozbroje, měli opakované kázeňské přestupky a byli třeba usvědčeni z kriminálních deliktů, byly v táborech zřízeny kárné výbory, složené z předsedy a až pěti členů. Tresty pro hříšníky zahrnovaly ústní pokárání, písemnou či veřejnou důtku, vyloučení z jednoho nebo všech táborů v Německu. Vzhledem k častým stížnostem proti rozhodnutí kárných výborů byl v létě 1948 prověřen Vratislav Bušek, někdejší univerzitní profesor a přední odborník na církevní právo, toho času čekající na emigraci ve Wiesbadenu, aby vypracoval jednotný trestní řád pro kárné výbory se všeobecnou platností. Závažnější případy ovšem musely být postoupeny přímo CIC.