Barbara Nesvadbová, Jakub Knězů

Hovory s doktory

Copyright © Barbara Nesvadbová, Jakub Knězů, 2019

Photo © Anna Mrázek Kovačič

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6596-4

Barbara Nesvadbová

Jakub Knězů

Hovory s doktory

12 pohledů na zdraví, lásku, víru... a život

EUROMEDIA GROUP

Bylo jarní pondělní odpoledne. Uplynuly zhruba tři týdny od mé operace a já stále nemohla nic zvedat. Ani běhat. Ba ani řídit. Takže jsem na venkově hladila kočky, pila čaje, zírala z okna a od rána do noci jen četla. Ti nejbližší přátelé mě navštěvovali. Přes mé velké protesty. Když je mi blbě, vážně nevyhledávám společnost. Jenže Jakuba znám od školy. A tak je mi kapku jedno, v jakém stavu mne vidí. Vím, že mě má rád v holinách i ve velké večerní. Snese takřka vše...

„Ty nečteš vůbec žádné noviny,“ povídá.

Vsuvka – vystudovali jsme spolu novinařinu a dlouhá léta působili v médiích. Až v posledních letech jsme se oba přesunuli do neziskového sektoru.

„A, Kubí, co mám podle tebe číst?“

„Tebe vážně nikdo nezajímá?“ vrtí můj kamarád hlavou. „A čí názory by tě teda vlastně zajímaly, Baru?“

„Duchovních.“ Moje automatická odpověď. Po chvilce ticha dodávám: „A pak asi lékařů. Lidí, kteří zasvětili svůj život pomoci bližnímu. Kteří znají hranici mezi životem a smrtí. Kteří jsou denně nuceni přemýšlet nad smyslem existence.“

Jakub dopíjí zázvor. Moc dobře ví, že den má jen čtyřiadvacet hodin. A že oba pracujeme nejmíň šestnáct z nich. Ale stejně mu to nedá. „Moje milá, pojď, uděláme si knížku.“

Tak, takhle vznikla. U měchenického stolu.

Tolik odlišná od mých povídek o lásce. I od pohádek, které tak ráda píšu.

Ale bavila nás. Velmi.

Snad bude bavit i vás...

Barbara Nesvadbová

„Bára zná každého a každý zná Báru,“ říkal jsem si, když začala vyjmenovávat doktory, se kterými by bylo pěkné naše rozhovory udělat. O každém mi řekla něco zajímavého a důvod, proč právě on by měl být v naší knížce rozhovorů. Z rychlého nápadu u měchenického stolu pak Bářina píle a okruh dobrých přátel dokázaly to, že jsme před létem 2019 už seděli ve studiu a natáčeli první rozhovory. A čím dál víc jsem začal zjišťovat, jak hezká práce je, když se potkáváte s tak inspirativními lidmi. Každý z nich je poctivý, úspěšný, chytrý, vzdělaný. Každý se ale dívá na život trochu jinak. U každého rozhovoru jsem vnímal ostrý kontrast s těmi cinty, které se na člověka valí z běžných každodenních povrchních rozhovorů o ničem, ze sociálních sítí, z brakových časopisů a televizí.

Prosím o zastavení se a přeju inspirativní zážitek.

Jakub Knězů

prof. MUDr. Jan Pirk, DrSc.

Kardiochirurg, přednosta Kardiocentra IKEM. Za dobu své kariéry operoval srdce více než sedmtisíckrát, je mu připsáno také přes tři sta úspěšných transplantací srdce.

S profesorem Janem Pirkem se dá povídat hodiny. Je to milý a chytrý pán se stovkami motýlků v šuplíku, své vyprávění prokládá bonmoty a historkami. Třeba o tom, že chtěl být námořním důstojníkem. Narodil se na pražských Vinohradech, ale většinu života bydlí na Žižkově, kde mu chybí původní pavlačové domy. Jako jediný doktor, se kterým jsme mluvili, říká, že lze naprosto přesně odhadnout úspěšnost operace. A může říct procentuální šanci i pacientovi. To proto, že porovnává konkrétní onemocnění s desítkami tisíc jiných případů z celého světa. Od roku 1974 pracuje v IKEM, kde v roce 1991 provedl první transplantaci srdce u nás. Pracoval také ve Spojených státech nebo v Dánsku, které obdivuje. Udržuje se v kondici. Běhá. Má za sebou třináct závodních maratonských běhů. Profesor Pirk říká: „Lidi se k sobě nechovají hezky, nemají úctu jeden k druhému, nejsou usměvaví, kvůli maličkosti se rozčílí, nadávají si, nedokážou přijmout, když má někdo jiný názor, takže ho hned považují za nepřítele. Lidi vůbec nechápou, co to je demokracie. Někdo jsme sparťani, někdo slávisti – a přesto já, slávista, mám spoustu výborných kamarádů sparťanů. Život by byl příjemnější, kdybychom se k sobě chovali mile, byli slušní, usměvaví.“ Sbírá veterány. Vstává každý den v půl šesté. Pak cvičí. Za poslední rok si jednou, po oslavě po uběhnutém půlmaratonu, pořádně pospal. Až do půl osmé.

Pane profesore, kdo vás inspiroval k volbě povolání? Kdo byl ten impulz k medicíně?

Přestože pokračuji v rodinné tradici a po pradědečkovi, dědečkovi a tatínkovi jsem už čtvrtá generace lékařů, medicínu jsem nikdy dělat nechtěl, přál jsem si být námořním důstojníkem. Když z toho sešlo, řekl jsem si: „Dobře, půjdu studovat medicínu, ale pak se ze mě stane námořní lékař.“ Jenže když začnete studovat a zjistíte, že je tolik krásných oborů a tolik krásných věcí, už zůstanete. K moři mi zůstala láska i nadále, takže aspoň vyplouvám na jachtě.

Myslíte si, že jsou lidé spoluzodpovědní za své zdraví? Že si své nemoci přivolávají, nebo si za ně mohou?

Lidé nejsou spoluzodpovědní za své zdraví, lidé jsou plně odpovědní za své zdraví. Ano, je řada nemocí, na kterých má kromě genetiky velký podíl životní styl.

A prostředí jako takové? Věříte, že šťastný organismus nemůže onemocnět?

Šťastný organismus může onemocnět, samozřejmě. Někteří říkají, že až sedmdesát procent všech onemocnění jsou takzvaná psychosomatická. To znamená, že člověk je přesvědčený, že nějaké onemocnění má, protože je nešťastný a protože se neustále pozoruje – stůně mu dušička a je přesvědčený, že má rakovinu tlustého střeva, jenom „ten blbej obvoďák“ na to nemůže přijít. Jde k léčiteli, ten mu naordinuje nesmyslnou dietu a rakovina se zahojí... Pochopitelně žádnou rakovinu nikdy neměl! Ano, nešťastní lidé jsou určitě více vystaveni onemocněním než šťastní lidé, na druhé straně znám spoustu šťastných lidí, kteří onemocněli smrtelným onemocněním a nevyhráli nad ním.

Sedmdesát procent všech onemocnění má psychosomatický původ? Opravdu žijeme v tak stresové době?

Není to dané jen stresovou situací, ale i tím, že si žijeme tak dobře, jak jsme si ještě nikdy nežili.

Když si žijeme tak dobře, jako jsme si nikdy nežili, co vnímáte jako zásadní problém české společnosti?

Jako hlavní problém české společnosti vnímám, jak se k sobě chováme navzájem. Samozřejmě to nelze generalizovat, ale obecně se k sobě lidé nechovají hezky, nemají úctu jeden k druhému, nejsou usměvaví, kvůli maličkosti se rozčílí, nadávají si, nedokážou přijmout, když má někdo jiný názor, takže ho hned považují za nepřítele. Lidé vůbec nechápou, co to je demokracie. Někdo jsme sparťani, někdo slávisti – a přesto já, slávista, mám spoustu výborných kamarádů sparťanů. Život by byl příjemnější, kdybychom se k sobě chovali mile, byli slušní, usměvaví...

Společnost se nesmírně mění jak v interpersonálních vztazích, v politickém smýšlení, v ustrašenosti z různých věcí, v názoru na rodinu. Jak společnost vnímáte vy?

Od roku 1620 odsud byla opakovaně vyháněná elita národa – to se musí geneticky projevit. Lidí, kterým v Gaussově křivce patřila ta horní dvě procenta, strašně moc ubylo. I čtyřicet let socialismu s přesvědčením, že všichni máme stejné žaludky, stejné potřeby, tudíž také na všechno stejný nárok, nás hluboce poznamenalo. Že má někdo továrnu, která zaměstnává dva tisíce lidí a která mu vydělává hodně peněz, nemůže být přece stigma. Vždyť kdyby on neměl myšlenku, kdyby nevyráběl, lidi by neměli práci, nemohli by živit rodiny. Chyba byla, že jsme neprožili vývoj evolucí, ale revolucí a to...

… skokem.

A tak na to lidé nebyli připravení. Ti, co byli u informací, rychle zbohatli. A já jsem přesvědčen, že za třicet let budou tuto éru naši potomci hodnotit jako tu nejhorší ekologickou katastrofu. Rozorání mezí bylo špatné, k polím také přistupujeme strašně, všude sejeme jenom řepku, používáme chemické postřiky na všechen plevel... Všimli jste si, jak je málo ptáků? A proč je málo ptáků? Protože není hmyz. Uvědomíte si to, když po cestě z Brna do Prahy přijedete domů s čistým sklem.

Společnost u nás se tedy podle vás nevyvíjí dobrým směrem. Jinde ve světě to jde lepším směrem než u nás?

Určitě v Dánsku.

Co je na Dánsku pěkného?

Všechno. Žil jsem tam přes rok v půvabném městečku Odensee, v městečku Hanse Christiana Andersena, kde stále ctí tradici ošklivého káčátka, ze kterého bude krásná labuť. Z náboženských důvodů nemají dodneška závěsy, ve vilkách si svítí mnoha lampičkami, ne jedním velkým světlem... Krásné místo. Dánsko se střídá s Novým Zélandem o první příčku mezi zeměmi s nejmenší korupcí na světě. Máte tam spoustu věcí zadarmo – třeba školy, parkoviště –, ale také se tam platí vysoké daně. Když jsem podepisoval jeden kontrakt, z toho honoráře se mi málem zatočila hlava. Ale šedesát čtyři procent šlo na daně. Ta země je krásná, opravdu mírumilovná.

Jste politicky angažovaný, často se vyjadřujete k politice jako takové. Co vás k tomu vede? Chcete se do ní aktivně vrhnout?

Já si naopak myslím, že jsem politicky málo angažovaný. Nedávno mi bylo nabídnuto, abych kandidoval ve volbách do Senátu, kromě tří politických stran za mnou byli všichni. A všechny jsem odmítl: „Ne, děkuju vám, nebudu kandidovat, já chci ještě opravovat lidská srdce.“

Ve stanovisku k migraci jste konzistentní? Je váš názor pořád stejný?

Ano, je pořád stejný. Přece si nepustíte do bytu někoho, koho vůbec neznáte?! Samozřejmě je naší povinností pomáhat chudákům třeba ze Sýrie, kterou „naše parta“, NATO, systematicky likviduje, ale musíme vědět, kdo to je. Když se na to podíváte, většina migrantů jsou mladí zdraví chlapi. Syřanům máme pomáhat, ale nevím, proč máme pomáhat anonymním lidem, kteří nemají vůbec žádné doklady a kteří přijedou ze severní Afriky, ale které nemáme kam vrátit, protože je žádná země nechce.

Ale migraci jako takovou celou za špatnou nepovažujete…

Vůbec ne. Vietnamci nebo Ukrajinci k nám přišli za lepším životem a přizpůsobili se našemu životnímu stylu. Copak jste někdy slyšeli, že by u nás chtěli stavět vietnamské modlitebny? Že by chtěli vietnamské vysílání rozhlasu? Přišli sem a přizpůsobili se našemu způsobu života, jejich děti chodí do českých škol – a patří mezi ty nejlepší...

Nebo hrají fotbal za Slávii…

Nejen za Slávii, ale třeba i za Hustopeče. Kdyby tu nebyli ukrajinští pracující, nebyly by nemocnice uklizené, nefungovalo by stavebnictví. Ale ano, uličníci jsou v každém národě...

Dokážete si představit situaci, kdy by pro vás bylo akceptovatelné přijmout migranty z Afriky nebo z Arabského poloostrova?

Řešením je podle mého názoru udělat pod dohledem Evropské unie na severním pobřeží Afriky vybavené kempy, kde by byl každý prověřen, ověřila by se jeho totožnost, a jestli skutečně existuje důvod, aby emigroval ze země. V roce 1968 nám také v různých zemích světa pomáhali, ale ti, co utíkali z Československa, se mohli prokázat doklady. Každému bych doporučil poslechnout si přednášku Miroslava Bárty, ředitele Českého egyptologického ústavu Vznik, vývoj a zánik civilizací. Na historických vzorech ukazuje krizi naší společnosti, předvídá, že nastane doba, kdy nás převálcují nějací barbaři – a to jsou pravděpodobně ti anonymní imigranti.

Vraťme se k vašim kořenům. Vyrůstal jste v Praze na Vinohradech v Krkonošské ulici, jestli se nepletu…

Ano. V ní jsme se prali se Žižkováky.

Jak na vás ta čtvrť působí dnes?

Nevím už přesně, kolik mi bylo, chodil jsem zrovna na druhý stupeň základní školy, ale pamatuji si den, kdy spadla první římsa a někoho zranila. Ve Večerní Praze tehdy napsali: „Vysokohorské štíty v Krkonošské ulici jsou tak omšelé, že spadla římsa.“ Nejen Vinohrady, ale celá Praha byla tehdy šedivá a otlučená, nehezká. Teď jsou domy na Vinohradech krásné, barevné, upravené. Ale také zamčené. To za našeho dětství nebyl zamčený žádný činžák, domovnice zamykaly až v deset večer a my volně běhali po všech těch zahradách.

Viděno zvenku máte takový až ukázkový život – úžasnou kariéru, skvělou rodinu, spokojený osobní život. Jak vnímáte současnou krizi rodiny?

Krize rodiny je v absenci pocitu zodpovědnosti za svoje děti. Lidé se berou a rozvádějí, jako si chodí kupovat housky do obchodu. Manželka byla učitelka a vždycky říkala, že během prvního dne ve třídě pozná děti z rozvedených rodin, že jsou nějakým způsobem poznamenané. Na druhé straně znám i páry, které tu zodpovědnost cítily a rozvedly se nebo odešly od sebe, až když svoje děti dovedly k dospělosti a vyvedly je z hnízda. Ve Spojených státech najdeme příklady, kdy se manželé v určité fázi rozhodli se nerozvést, ale žít „separated“, což znamená, že na oficiality chodí spolu, ale jinak si každý žije svým vlastním životem. A na stará kolena se k sobě obvykle vracejí.

Jste věřící?

Každý jsme věřící.

Váš kolega, pan profesor Lischke, říká, že není věřící v žádném případě…

Tak věří, že je nevěřící... Říct: „Já jsem nevěřící,“ je jednoduché, podstata je ale mnohem složitější. Je náhoda, že tu vznikl život, kdo tomu dal ten impulz, že se život začal vyvíjet? Je možné, aby to všechno bylo jenom materiální? Žádná myšlenka? Pan doktor Grygar, který toho ví o vesmíru skutečně mnoho, je také nesmírně věřící člověk. Ví, že jsou věci nad naše chápání. Třeba co bylo před Velkým třeskem? Prý nebylo nic, protože neexistoval čas.

Kdy víru aplikujete ve svém životě?

Ovlivnila mě návštěva Ameriky, americká filozofie. U nás, když se vám něco nezdaří, když vás třeba propustí z práce, je to konec, zhroucení, absolutní nihilismus, sebezničení. V Americe to znamená začátek něčeho jiného. A já tento přístup vztáhnul i na život. Když skončí, musí začít něco jiného, nikdo nevíme co, ale všichni se to jednou dovíme.

Bojíte se konce života?

Nebojím, zatím ne. Ale vím, že se to blíží mílovými kroky.

Aplikujete onu americkou filozofii i v případě svých nemocných pacientů?

Pacientům odpovídám na jejich otázku „Myslíte, že tu operaci přežiju?“ větou: „Kdybych si myslel, že ji nepřežijete, tak vás operovat nebudu.“ Ano, určité procento pacientů nepřežije. A v kardiochirurgii ta procenta přesně známe – databází je několik, jednou je třeba EuroSCORE jen s evropskými pacienty, mnohem důkladnější jsou dva registry americké hrudní chirurgie – a nebojíme se o tom, na rozdíl od jiných oborů, mluvit, můžeme na základě vzorku milionů pacientů vybrat skupinu třeba dvaceti tisíc pacientů, kteří odpovídají nálezu, věku, pohlaví daného pacienta, a spočítat, kolik jemu podobných zemřelo, kolik mělo vážné komplikace. Můžeme celý vzorek pacientů operovaných v IKEM za rok vložit podle jednotlivých diagnóz do systému, který třeba vyhodnotí, že podle amerických norem by měla být úmrtnost 3,2 procenta, ale já vím, že byla jenom 2,1 procenta – čili máme lepší výsledky.

Vrací se vám pacienti, protože se třeba neumějí zbavit nějakého zlozvyku, neumějí změnit životní styl?

Není jich moc – a důvodů může být několik. Pacient může jít k jinému lékaři do jiné nemocnice, kde řekne, že se před sedmi lety operace nepovedla, ale už opomene zmínit, že nepřestal kouřit, nebo se dál přejídá. Může zemřít na cokoli jiného než na infarkt. Nebo jeho obtíže nebyly tak velké, aby vyžadovaly další operaci. Ale jsou i případy, kdy některému z pacientů třeba nevydrží biologická chlopeň, kterou jsme mu voperovali.

Když si přečteme popisy vašich operací, bere to dech. Vy jste se nebál?

Kamarád Radkin Honzák říká, že každý chirurg je psychopat, protože copak by normální člověk říznul do člověka? Víte, k tomu řezání se dostáváte postupně, nejdřív asistujete, pak operujete jednodušší případy... Nesmíte mít před operací strach. Musíte ke každé operaci přistupovat s respektem, s pokorou, že se může i ten nejjednodušší zákrok, kterých jste dělal tisíce, velice zkomplikovat a vy to musíte umět vyřešit.

Proč mívají infarkt čtyřicátníci a mladší?

Dost často to bývají kuřáci s genetickou zátěží rodiny, s vrozenou, nejčastěji metabolickou poruchou. Genetika hraje u infarktů v případě čtyřicátníků nebo padesátníků většinou rozhodující roli. Samozřejmě se dá i v takovém případě zdraví pacienta ovlivnit prevencí, musí se ale přesně určit, co genetická zátěž způsobuje – jestli vysoký tlak, nebo vysokou hladinu cholesterolu, a pak tyto hodnoty začít korigovat už v mladém věku. Tím se problém buď úplně zastaví, nebo zpomalí a infarkt nepřijde ve čtyřiceti, ale třeba až v sedmdesáti.

Hledáte si informace o tom, jak žije třeba pacient po transplantaci, nebo jiný z řady těch zajímavých případů?

U pacientů po transplantaci je to trošičku jinak, ti zůstávají celý život v péči IKEM. Nemůžeme se tu ale starat o všechny ty pacienty s běžnými operacemi, jako je aortokoronární bypass, protože jsou jich desetitisíce, takže je předáváme pod dohled terénních kardiologů.

Vedení kliniky kardiovaskulární chirurgie jste předal panu profesorovi Netukovi a zůstal jste přednostou kardiocentra. Stále zůstáváte tím nejznámějším kardiochirurgem, takže jistě mnoho pacientů žádá, abyste je operoval právě vy. Myslíte si, že přijde moment, kdy budou chtít někoho jiného?

Ano, je řada pacientů, kteří chtějí, abych je operoval já. A moment, o kterém mluvíte, přijde určitě. Každý učitel, pokud je soudný, musí vědět, že jeho žáci jednou budou lepší než on. Kdyby tomu tak nebylo, nebyl by ani žádný pokrok. A v IKEM jsme vychovali tolik dobrých kardiochirurgů, že šéfujou polovině kardiochirurgií v České republice.

Vaše profese se dotýká hranice mezi životem a smrtí, je těžká. Jak zacházíte s pacienty, kteří se bojí?

Trochu se bojí každý pacient, to je samozřejmé.

Bojí se víc ženy, nebo muži?

I když to neřeknou, obecně se ženy bojí asi o trochu víc – pozná se to i podle toho, že mají po operaci trochu víc komplikací než muži. V případě přestrašenosti se totiž pacient špatně budí z narkózy, je neklidný...

Nejsou umírání a smrt v české společnosti trochu tabu?

Myslím, že je mnoho lidí přesvědčených, že pokud jdou s nějakým onemocněním do nemocnice, je jasné, že domů se pak vrátí zdraví. Nejsou moc připraveni na to, že by někdo šel do nemocnice a už se odsud nevrátil.

Pokud se zdravotní pojišťovny vyjadřují i k tomu, jestli přispět na ten i onen lék, nebo tu či onu operaci, dospějeme i k tomu, že bude definovaná cena lidského života v daném věku?

Cena lidského života je nevyčíslitelná.

Takže se má zachraňovat za každou cenu? To se už dneska neděje, že?

Ne, musí se zachraňovat, ale ne za každou cenu a ne za každé situace. Existuje termín „marná péče“, kdy víme, že ať do pacienta nainvestujeme stovky milionů, život mu stejně nezachráníme. Protože je to i legislativně složitější, existují na to v nemocnicích speciální komise.

Jak vnímáte prosazování eutanazie?

Eutanazie je věc společnosti. Jestliže si demokraticky zvolení zástupci v parlamentu schválí eutanazii, ať ji mají, ale ať do toho netahají doktory. Ať to dělá nějaký úředník. My jsme přísahali na něco jiného, eutanazie není důstojné umírání.

Je ještě ve zdravotnictví málo peněz, nebo se to změnilo a už je to jenom taková pověra?

Ve zdravotnictví, tak jako v jakémkoli systému, nebude nikdy dost peněz, protože zdravotnictví dokáže spotřebovat jakékoli množství peněz. Podle mě se ale spousta peněz vyplýtvá.

Konkrétně v čem?

Těch příkladů může být celá řada. A jedním z nich je absence elektronické dokumentace. Když zůstanu u kardiologie: Pakliže některý z odborných lékařů nechá pacientovi udělat echo, což je vyšetření, které může odhalit spoustu potíží, a jiný odborník stejnému pacientovi to echo dělá zas o týden dva později, protože nemá možnost nahlédnout do elektronické dokumentace, kde by viděl všechna vyšetření a jejich výsledky, je to zbytečná ztráta času i peněz. Na druhé straně strašně omezujeme nebo diskreditujeme pacienty, kteří se chtějí o svoje zdraví starat dobře a chtějí si připlatit na lepší péči. Ano, dovolíme jim si připlatit za nadstandardní pokoj, ale když si pacient chce připlatit na lepší čočku, tak nemůže – tedy musí si zaplatit nejen tu čočku, ale i celou operaci.

Proč ve vašem oboru pracují převážně muži?

Máme i řadu šikovných děvčat! Tři na deset kluků. A já jsem na klinice zdaleka nejstarší, Ivanu Netukovi je jen čtyřicet šest let.

Jste znám tím, že vstáváte brzo, cvičíte, osprchujete se, jedete do práce na skútru… Kde se vzal ten zvyk vstávat v půl šesté ráno?

Kdysi, když jsem nedostal místo v Praze, protože jsem nebyl v SSM, jezdil jsem do Nymburka, vstával jsem brzy, protože jsem musel běžet do Vysočan na vlak.

A ten pravidelný denní režim?

To byla nutnost. Asi před třiceti lety mě začala bolet záda při operaci. Bylo to znamení, že se sebou musím začít něco dělat. Pomocí fyzioterapeutů jsem si sestavil cvičení, které jsem během těch let různě modifikoval, strečinky, posilování zádových a břišních svalů, přidal jsem i posilování paží, protože hodně jezdím na běžkách a při tom jsou důležité i ruce, přidal jsem to a ono a postupně se z toho stal zvyk. Ohromně to člověka po ránu nastartuje.

Za posledních třicet let se ani jednou nestalo, že jste nevstal v půl šesté a necvičil?

Ale ano. Nedávno jsem běžel olomoucký půlmaraton, který jsme pak s přáteli důstojně oslavili v nejznámější místní hospodě U Drápala, a protože jsme šli spát dost po půlnoci, sice jsem se před šestou ráno probudil, ale manželka přikázala: „Lež a spi!“ Já poslechl a spal do půl osmé, což se už dlouho nestalo. Ale probudil jsem se velice svěží, ani hlava mě nebolela.

Moje kamarádka bytostně potřebuje běhat, pokud denně nedá svůj okruh, je nervózní, špatně to působí na její psychiku…

Ano, scházejí jí endorfiny. Mám to podobně, pokud nemůžu pár dní sportovat. Jsem přesvědčený, že sport kompenzuje stres z práce.

Kolik lidí, když chtějí být originální, vás obdaruje nějakým motýlkem?

Vidím to na jeden motýlek za dva měsíce.

A nosíte aspoň některý z těch, co jste dostal?

Často nosím motýlky, které jsem od někoho dostal, za ta léta jich mám hodně darovaných...

A co děláte s těmi, které se vám vyloženě nelíbí?

Ne vždy je nenosím proto, že se mi nelíbí. Záleží i na velikosti. Motýlek nemá být o moc větší než jsou vaše zevní oční koutky. A protože já mám oči docela blízko u sebe, když mi někdo dá „motýla“, manželka říká, že vypadám jako Ferda Mravenec! Své stovky motýlků mám tedy rozdělené do dvou krabic, v jedné jsou aktivní motýlci, a druhá je takzvaný důchodový ústav, kam dávám ty, které buďto nemůžu nosit, protože jsou veliké, nebo už jsou odřené.

V době aktivní práce ve svém oboru jste neskutečně pokročil. Máte nějaké nesplněné touhy?

Jediná touha je, abych se ve zdraví dožil důchodu a abych začal včas končit. I proto jsem požádal profesora Netuku, pokud tu chvíli nepoznám já sám, aby mě upozornil, že už bych měl přestat operovat.

Musí být nesmírně těžké odejít…

Asi ano, ale já se na to cíleně připravuju už dlouho. A proto mám kromě sportování i ty veterány. Protože povolovat a utahovat šroubečky může člověk dlouho.

MUDr. Radkin Honzák, CSc.

Nejen psychiatr, ale také publicista a vysokoškolský pedagog. Specializuje se na psychoterapii a je zastáncem psychosomatického přístupu.

Známý psychiatr, publicista a vysokoškolský pedagog. Je chytrý, zábavný a vtipný. Říká, že už jeho rodiče museli být docela vtipálkové, když mu dali křestní jméno, které má. Narodil se v roce 1939 v rodině lékárníka, který byl za války součástí odboje a pašoval sulfonamid i do terezínského tábora. Právě lékaři a lékárníci prý byli u Honzáků doma tak často, že ho to nejvíce ovlivnilo při volbě povolání. I když nejdříve chtěl být popelářem, a když bombardovali za války Prahu, toužil po práci hasiče. Pro medicínu se rozhodl až na gymnáziu. Pracoval v psychiatrické léčebně v Kosmonosech, Ústavu pro výzkum výživy nebo v IKEM u pacientů s nezvratným selháním ledvin. Jeho přednášky, knihy nebo blogy jsou proslulé. Je výborným řečníkem. Téměř v každé odpovědi odkazuje na nějaký výrok z minulosti. V našem rozhovoru zmínil prezidenta Novotného i otce Augustina. Sira Alexandra Flemminga i praotce Čecha. Prezidenta Masaryka i Hannibala. O psychoterapii Honzák říká: „Každá nemoc je vlastně psychosomatická. A když budete umět polovinu věcí vyřešit tím, že si o nich budete s někým povídat, farmaceutické firmy vás přestanou mít rády. Přitom psychoterapie není vyprávění o tom, co dělá pacientův pes. Psychoterapie je opravdu způsob, jak přeučit některé špatně nastavené mechanismy. Přičemž každá malinká změna v chování vám přinese domino efekt několika dalších, eventuálně několika dalších desítek změn.“

Jak moc je podle vás jednotlivec odpovědný za svoje zdraví?

Na jedné straně je ono „měl by být“ a na straně druhé realita. Jenže my lidé jsme vybaveni obrannými mechanismy, o tom už mluvil Sigmund Freud, a jedním z nich je popření. A popření je posun reality, nevědomý posun reality do podoby, kde by se člověk rád viděl. Klasická věta popření je: „Zapomněl jsem na to jako na smrt.“ Nebo si představte malé dítě, které si zakryje oči a myslí si, že ho nevidíte... My všichni celou řadu zdravotních rizik přehlížíme s tím, že „mně se to přece nemůže stát!“ Náznaky nemoci nebo problému ignorujeme. Je tedy život posvátný? Máme preferovat kvalitní život? A skončit můžeme až u thanatologické otázky, jestli je na místě některý život ukončit uměle, či čekat, až ta smrtka kosou mávne.