Iva Pekárková

KULATÝ SVĚT

EUROMEDIA GROUP

Copyright © Iva Pekárková, 1993, 1997, 2002, 2021

Cover Photo © Arcangel / Joanna Czogala, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4611-5

Když povážím krátkost svého žití,

pohlceného věčností před ním a za ním,

malý prostůrek, který vyplňuji, nebo

dokonce jen vidím, obkroužený

nekonečnou obrovitostí prostorů, které

neznám a které neznají mě, divím se, že

sám sebe nacházím tady, a ne tam, nyní –

a ne tehdy.

Blaise Pascal, Myšlenky

Kampak jsem měl jít – nevíte?

Mé nohy bosé byly.

A všechny cesty trnité

bodláky lásek, jež jsem opustil,

a přátelství, jež časy rozklížily.

Faiz Ahmed Faiz

(ZAČÁTEK)

Myslím, že Angela by ani nemohla bydlet jinde než ve Východním Berlíně, v podkrovní mansardičce, sto metrů od zdi. Byla jen o pár roků starší nežli já, ale vyznala se v lidech a ve světě neomylným šestým smyslem, který si já v sobě nikdy nevychovám, jakýmsi zázrakem studovala filozofii, a kvůli své mizerné angličtině a mojí mizerné němčině rozdělovala pro mě lidičky na GOOD a na RED.

A zrovna takhle žili snad všichni její přátelé: v zadních dvorečkách zaprášených, vylidněných východoberlínských činžáků, v podkroví, do kterého vedly úzké a rozvrzané, prošlapané prkenné schody.

Bydlela bez vody a bez záchodu, s ilegální elektrickou přípojkou umně svedenou od kabelu. V bytě měla úzkou palandu, na kterou se se svým Franzem skoro nevešla, orientální kobereček a na okně ve flašce voděnku, která byla vždycky v zimě zelená jak brčál a přes léto se opálila do hnědočervena.

A taky mapu Berlína tam měla: přibitou na zdi hned vedle okénka s dřevěným přepažením: vykrojené, rozpůlené, přizabité velkoměsto, vykuchané jak kuře bez drůbků… Mapa zpodobňovala ulice a náměstí a křižovatky a svěže zelený park Lenina – a taky velikou oranžovou skvrnu přetištěnou černě WEST BERLIN.

Jako by se výrobci téhle mapy snažili lidem namluvit, že tam, na druhé straně zátarasů, není nic, jen oranžový, křiklavý a stydící se flek na tváři Hodného Německa Socialismu.

Jako by tam, za onou šedivou zdí, byla jen nechutná oranžová poušť.

Neproniknutelná a neživá, nebezpečná a zakázaná. Poušť, o níž se nikdy mnoho nedovíš.

Angela takhle bydlela už dlouho – ne snad pořád ve stejné mansardě, ne v té samé ulici, ne v tom samém domě… Mladí cvoci jako Angela byli ze svých načerno zabraných bytečků pravidelně vykazováni: tu a tam někdo udal policii, že viděl v noci světlo v podkroví, tu a tam policie sama dělala razie – a Angela měla pod postelí už dlouho připravené veliké jutové pytle, do kterých je třeba všechno – knížky, hodiny, peřiny a prádlo, obrazy přátel a rozepsanou diplomku – v mžiku naházet, chvilku bydlet u nějakého kamaráda a hledat další podstřešní díru: novou, neodhalenou.

Angela takhle bydlela. A právě tak bydleli všichni, co pro ni něco znamenali: jeden v sedmém patře, jiný v pátém či v šestém; jeden měl jenom jedno okno pod nakloněným střešním stropem, jiný dvě nebo i tři… ale všichni, všichni se aspoň jedním podstřešním okýnkem koukali na Berlínskou zeď a za ni… dívali se dennodenně na ten opravdovský flek WEST BERLIN, a že byli výš než ostatní, tak viděli dál.

Pod pruhovanou závorou u celnice projížděly denně stovky auťáků se zápaďáckou značkou, vozily lidi mluvící stejnou řečí, lidi stejného národa, kteří se však rok po roce více odlišovali… Mezi Západním a Východním Berlínem nevedly veřejné telefonní linky a jen málokterý dopis či balíček pronikl o pár ulic dál.

Oranžový flek zapovězena visel nad Západem, jako by voňavý, sladký pomeranč soudruzi honem honem obalili slupkou. Oranžovou slupkou, kterou neprokousneme.

Angela studovala filozofii: samosebou, že onu jásavou, krvavou, marxistickou, neb jiná se studovat nedala. Říkala mi, že tím pádem má aspoň přístup do knihovny, že si aspoň může dělat na tom svém… že aspoň nemusí po pár roků nadšeně budovat kvetoucí Ost Berlin…

Každý den, vybavena speciální průkazkou, pronikala na univerzitu; každý den si ve vestibulu zpolehoučka uplivla před obrovským, v mramoru tesaným citátem Lenina, že prý filozofie tě učí, jak máš myslet, ale marxismus tě učí, jak máš žít, a každý den se ze svého podkroví, přes střechy domů, dívala na tu zeď.

Byla to zeď jako každá jiná: hrubá a šedivá a omítnutá, s ostnatým drátem vedoucím přes vrchol… byla to zeď, která tě vyzývá, aby sis na ni aspoň sáhl; aby ses přesvědčil, že je opravdová, jako zeď sadu nebo zahrady… jako zeď rajských zahrad s oranžovými pomeranči… abys uvěřil, že je skutečná.

Jenže kdyby ses zdi dotknul, střílelo by se.

Zeď byla obalená strachem před smrtí a před neznámem jak odpudivým polem magnetu.

Ty magnetické siločáry očarovaly Angelu. Ona nechtěla za zábradlí smrti, Západ ji nelákal, oranžové pomeranče West Berlinů nevybízely k loupání: Angela nechtěla nikde jinde žít. Ale Berlínská zeď, její siločáry, pronikaly celým Angeliným životem, formovaly a měnily ho; Angela se naučila se zdí žít, snad ji dokonce potřebovala, tak jako přehrady potřebují hráze.

Nad nepropustnou antilidskou hrází Východního Berlína Angela shromažďovala tvůrčí síly, tak jako řeka nad jezem sbírá své vody a rozlévá se pak po údolí, veliká a hluboká.

Angela psala básně v němčině…, básně, kterým jsem nerozuměla, ale věděla jsem, že jsou nádherné, správné a moudré…, že jsou to básně o úzkostech a nevolnictví, o svobodě a o zdech, o volné obloze s hvězdami, které se ve velkých kruzích točí nad světem – a kterých ona ze šikmých oken mansardních pokojíků viděla víc než ostatní.

Angela cítila kolem sebe zdi, omakávala si je…, ve zdech hledala spojnice, střílny a průsečíky…, vyhmatávala v nich ono poznání, které prostoupilo celý její život.

Na východní straně Berlínské zdi vyrostlo celé bratrstvo přízedníků, bratrstvo podkrovničících holek a kluků, mužů a žen, napevno stmelené tou odpudivou silou oranžových skvrn.

Členové bratrstva si mezi sebou pomáhali, jeden u druhého bydlel, když byl právě vyhozen ze své mansardičky, jeden s druhým něžně a kamarádsky spal, jeden recitoval básně druhého, jiný maloval obrazy a rozvěšoval je po stěnách těch dalších.

A tak se jeden byteček začal podobat druhému, v každém z nich visely obrazy ovlivněné Berlínskou zdí. Angelina kámoška je tak malovala: ten rozpůlený svět. Silnice vinoucí se mezi poli, nesmyslně přepažená závorou. Červeno-bílá pruhovaná závora: oblý kus trubky nebo klády, obkroužený dvěma proplétajícími se hady, co střeží brány do rájů. Angelina kámoška malovala rozkrojená jablka s pěticípými hvězdami, červivá jablka křížů a neporušenou kůru pomerančů. Oranžový flek WEST BERLIN.

U zdi se střílelo. Málokdy na lidi, protože většina prchajících už dávno nebyla tak hloupá.

Ale tu a tam si zatoulaná východoberlínská kočka nepřečetla výstrahy, došla až ke zdi a otřela se kožíškem o její drsný povrch. Potom sousedstvím práskla rána z automatu. Podstřešníci si povzdechli a přikrčili se: už zas. Jen hejna holubů s nejasnou státní příslušností kroužila nade zdí – a jejich křídla se promítala do Angeliných básní. Křídla podle vzoru svobody. Svoboda podle vzoru letu.

Když jsem tam byla poprvé, kvetly v Angelině ulici akáty, v šikmém večerním slunci prosvítaly nažloutlým jasem hrozny květů – a do milionu zrnek prachu, který jiskřil v ovzduší a usazoval se nám na průduškách, stékala jak med vůně akátových květů, chvějivě rozvlnila vzduch, padala na hlavy chodců a omamovala je.

Dívaly jsme se na to z Angelina okna, západ slunce položil už před zeď stín – a my jsme věděly, že její druhá strana je teď zbarvená do oranžova tak jako ten flek. Věděly jsme, že na té špatné, na té oranžové straně Berlína malují lidi, omámení tou stejnou vůní akátů, po zdi kytky, protesty a holubičky míru…, a zatoužily jsme si namalovat na tu naši zeď aspoň jedinou akátovou snítku.

Tohle bylo, myslím, v roce jednaosmdesát: dvacáté výročí výstavby zdi rozvířilo hladinu u Západoberlíňanů, ve Východním Berlíně o něm nepromluvil snad nikdo. Chystala jsem se brzy odejít – z Československa, do dálky, pryč… do oranžových fleků Jugoslávie, Rakousko, Amerika. Nevěděla jsem o světě nic, ale dlaně už mě pálily touhou loupat tajemna jak pomeranče a zakusovat se do nich; chystala jsem se do oranžových skvrn, do zemí, ve kterých slunce zapadá později než tady. Anebo dřív.

Vzala jsem Angelu za packu a všechno jí to řekla. Věděla jsem, že ona se mnou nemůže: že východní Němci jsou na tom s cestováním ještě daleko hůř než my Češi; že Angela rok co rok tráví celé dny v šílených frontách na vízum do Maďarska, Rumunska, Bulharska, že nikam jinam jí jet nedovolí – a celý zbytek světa pro ni zůstane jen oranžový flek.

Chystala jsem se tenkrát pryč a řekla jsem: „Angelo, já ti tam na Západě někoho opatřím, můžeš se provdat nebo co já vím…, nejdřív uteču já, a hnedka jak se trochu rozkoukám, rozumíš, tak hned…“

Angela řekla: „A myslíš si, že já bych se ven nedostala? Dyť já mám přátele na Západě, znám cesty odsud, jenže já…“

… A úzké přehrádkované okénko mansardy ukazovalo k severozápadu, proužek slunce rozsvěcoval miliony zrníček berlínského prachu a stín zdi se plazil dál a dál na východ a olizoval chodcům paty.

„Já nepudu,“ řekla Angela a vyznělo to tak, že já asi něčemu nerozumím. Ještě teď se pamatuju na to hořko v krku, na hořko, které se rozplazilo hluboko do mě – a ještě pořád tam někde zůstalo.

Rozuměly jsme si tak ze sedmdesáti procent: anglicko-německo-česko-ruskou směskou slov, která se v každé větě před námi vynořovala jak cesta k pochopení. Každou chvíli, když jedna mluvila, druhá se zamračila soustředěním a provinile řekla: „Co?“ – a dlouhá škála takových „co“ pořád a pořád trhala pouta. Věděly jsme, že bychom si mohly porozumět hluboce, až do dna, jenomže jazyková bariéra tvořila hráz, kterou jsme hodlaly zbořit. Vlezly jsme do postele, abychom tu hráz zbořily. A makaly jsme po sobě: nejdřív neohrabaně, bázlivě, protože dotek příliš pálil a tak strašně moc se dalo pokazit. Potom pořád líp. Držela jsem v náručí Angelino tělo, ženské zrovna jako mé – a jako bych sama sebe omakávala, vstupovalo mi pochopení pod ruce… Na Angelině okně se na pozdně jarním slunci do červenava opalovala kytka, v ulicích stékala z akátových květů omamná vůně jako hustý med – a jed z jejich kořenů otravoval zemi. Dvě půlky světa stále existovaly, ale hořkost hrází v nás se odplavovala: pořád líp a líp. A když jsme potom obě těžce dýchaly a už vůbec zapomněly mluvit, bylo to jako soukromé vítězství nás dvou. Či spíš nás jediné.

Pak jsem vyskočila z postele, jako by mě uštkla zmije: „Kurva, Angelo, copak sme ňáký zasraný dvě lesby?“ Angela mi odzadu strčila ručku do rozkroku a něžně, jako by si hrála sama se sebou, si mě přitáhla zpátky: „Neboj. Lesby nejsme!“

Já přijela dvakrát třikrát do Berlína, Angela mi psala do Prahy a oznamovala mi vždycky své nové adresy.

Psala tou anglicko-německou směskou, které jsem rozuměla tak na sedmdesát procent. Dívala jsem se na dopisy proti světlu, hmatala jsem je, čichala… a cítila jsem z nich Angeliny hebké dlaně, vůni jejího potu a přehradní hráz v ní. Oranžový flek WEST BERLIN.

Potom dopisy chodit přestaly. Jela jsem do Berlína, hledala ji na nové adrese a na všech jejích starých. Angela nikde nebyla. A ani nikoho z bratrstva přízedníků jsem nepotkala, přestože jsem se toulala celé hodiny podkrovími východoberlínských domů. Nevím a asi se nikdy nedozvím, co se to s nimi stalo…, možná je zavřeli, možná že zmoudřeli, dospěli a odstěhovali se, snad se bratrstvo rozpadlo.

Nicméně jedním jsem si byla jistá: že Angela zůstala v Berlíně. V tom Východním.

Nikdy tu zeď nepřekročila: nikdy ji nechtěla překročit. Zůstala přede zdí, na její šedivé straně – a já jsem věděla, že je určitě čím dál tím silnější: že je jak řeka, která se nad přehradou rozlije do údolí a nabere hloubku a sílu.

( 1 )

„Letos si konečně zažádám o doložku,“ řekla jsem Standovi.

„Lonis nežádala.“

„Loni né. Protože by mně jí stejně asi nedali. Dyk sme o tom přece mluvili, před rokem.“

„Letos je to prej eště těžší.“

„Vo tom se přece kecá každej rok.“

„A letos si myslíš, že ti jí dají, nebo co? Zničehonic?“

„Budu si muset vopatřit papír vod doktora. Že pro svý zdraví potřebuju jet do Jugošky. Že sem chycená na plíce nebo tak něco. Zeptám se strejdy, ten by moh vědět, kde a komu co strčit. A taky kolik. Víš, že já sem na to blbá.“

„Jo, to vím. Ale cože tak najednou, Mrňousku? Do Jugošky?“ Copak nevíš, že já na to nemám dost dovolený, abych s tebou stál ve frontách na pasovce – a abych tam s tebou jel… Kdyby mě teda nakrásně pustili.“

„To já vím. Tys totiž se mnou nejel nikdy nikam.“

„Dyť víš, že nemám čas. A nemám na to ani prachy, když –“

„– když platím na dvě mrňata.“

„Když platím na dvě mrňata. Tak to, Mrňousku, přece vždycky bylo. Žiješ s rozvedeným starým chlapem, co platí na dvě mrňata.“

„Tak já holt pojedu bez tebe. Všechno si zařídím bez tebe – a pojedu bez tebe… konečně… do světa. A udělám všechno pro to, abysem to letos dostala.“

„Cože tak najednou, Mrňousku? Snad se mi tam v tý Jugošce nechceš ztratit? Snad mi tam, Mrňousku, nehodláš ZUSTAT?“

A já se vztyčím na loktech na Standově širokánském přízemním letišti, po kterém se už dva roky válíme, protože nejsme v stavu koupit ani židli, přejedu prstem po spodním okraji mužného kníru, co píchá jako sekaný měděný drát (protože vím, že tím Standu dožeru) – a řeknu mu zblízka z očí do očí: „To totiž, Standíku, přesně hodlám.“

Standa škubne obličejem, nejdřív podrážděně, jak ho načepýřený vous pod nosem zalechtá, potom překvapeně: tím druhem nevěřícnosti, jako když něco, čeho jsme se dlouho tiše obávali, přece jenom přichází, a řekne jen tak mimochodem, jako by se nechumelilo, jako by se rozverností dalo to všechno ještě zaplašit: „To samosebou nemyslíš vážně, Mrňousku.“

„Ale myslím to vážně.“

„Že tak najednou.“

„Já už vo tom přemejšlím dlouho, přece.“

„Žes vo tom nikdy nevotevřela hubu.“

„Ale votevřela. Copak sme si neříkali, jaký by to bylo žůžo, kdybysme si mohli jezdit třeba po Itálii. A v Benátkách se vozit na gondole. A v Neapoli se koupat… A podívali bysme se na všechny vopravdovský vobrazy vod Leonarda a na sochy vod Michelangela – copak se nepamatuješ?… Anebo jak bysme měli farmu někde v Texasu, jak bysme pěstovali koně, pamatuješ, a ty bys je chytal do lasa… Copak si nevzpomínáš, jak sme si tohleto všechno plánovali?…“

„Plánovali! Něco takovýhohle sme si hovno plánovali! Vo tom sme akorát, Mrňousku, SNILI! To byla jenom taková HRA!“

„Já sem si myslela, že sme si to třeba plánovali.“

„Ty sis dovopravdy myslela, že bych se s tebou vypravil do ňáký Tramtárie pást kobyly? Jituš? Copak ti dočista přeskočilo? Už zas?“

„Ale né, nepřeskočilo, Stáníku,“ řeknu konejšivě, protože za ty dva roky už předobře vím, kam vedou střetnutí realisty Standy a nerealisty mě. (Možná že i o těch jinejch věcech jsme si jenom tak, jak děcka, snili: o lásce a spolužití a o budoucnu…, ale na to se mi nechce myslet.) Zajedu rukou pod peřinu, to dosud vždycky fungovalo. Pod prstama mi vystoupí snopečky svalů na jeho břiše – a já zase vím, že je můj chlap, můj ochránce, můj andělíček strážníček. Standa se mračí. Nadzdvihnu deku odspoda a řádně mu políbím mužství. To funguje ještě líp.

Pak řeknu krutě: „Jestli mě pustěj ven, tak venku zustanu, můj rytíři. Ať se mnou pudeš, nebo nepudeš. Já prostě v tomhle bordelu už nemůžu dál žít.“

Standův sexem podbarvený úsměv mu na rtech zdegeneruje. „Ty mě vážně chceš vopustit, Mrňousku?“ A najednou je zase můj, můj Standa, Stáníček, klučina zabředlý do svých vlastních chyb a poklesků, souhra brynd, ze kterých já prý ho tahám. Jen proto, že s ním jsem. Jen proto, že si teď momentálně neumím představit, že bych kdy mohla být s někým jiným.

Vstala jsem a po hlubokém zeleném kovralu Standovy garsoniéry přešla k oknu. Bylo to na samém okraji Prahy a vysoké ploty z vlnitého plechu chránily cestičky chodců od stavenišť. Pražská sídliště se nám přímo před očima rozrůstala a jako tumor užírala zem z polí, lesů a luk. Na polích s první teninkou pokrývkou sněhu seděli černočerní havrani, co přilétali každý listopad – a nesměle modrá obloha se jim odrážela od letek. Přes zvonivý vlnitý plech jedné z ohrad bylo slyšet autobus, toho vzácného posla, na kterého už přes dva roky zoufale čekáváme na zastávce, kdykoli se chcem dostat do centra. Bylo slyšet, jak autobus zdolává kaluže a výmoly a bahniska, každou zákrutu, kterou tak dobře znám – a když jsem položila dlaň na okenní tabulku, cítila jsem, jak se od něj chvěje země.

Standa mi řekl už tolikrát, že se před tím oknem bez záclony nemám producírovat nahatá. Já na to ale ovšem kašlu. Nakloním se tak, abych viděla k západu, nad kterým už nebe oranžoví. Prso se mi přitiskne na okno a ten dotek zastudí jak pohlazení vod. Západ je proto oranžovej, že za ním zapadá slunce.

Byla sobota večer, půlka víkendu v prdeli. A já bych mu ráda řekla o oranžovým fleku WEST BERLIN, jenže jsem nevěděla jak.

Standa došel k oknu a přitočil se ke mně zezadu. Mnul mi kůži na ňadru, aby mi ho trochu ohřál. Hlasem, který se k tomu vůbec nehodil, mi šeptal do ucha: „Děláš děsnou kravinu. Co tam vlastně chceš, Mrňousku, dělat? Co když v tom světě neuspěješ? Co když se mi v tom světě –“ zajíkl se a pak to opravil: „Co když se v tom světě prostě ztratíš? Pak tě to bude mrzet, až do konce života tě bude mrzet, že si se takhle ukvapila.“

„Ukvapování se“ k Standovým nectnostem nepatřilo. Či aspoň on si to myslel.

„Mluvíš jako kniha. Jako noviny. Jako bys už taky načichnul propagandou. Protože když to neudělám, tak se budu smažit ve vlastní šťávě pro změnu TADY – a až pak zestárnu, tak do smrti budu litovat, že sem se nevodhodlala vodnýst si zadek do emigrace. Copak to nechápeš, že NĚKDE žít člověk prostě musí? Buďto žiju tady, nebo žiju tam. Pro vobojí se musíš rozhodovat.“

„Jenomže tady ses přece narodila…“

Svou druhou dlaní mi Standa chránil packu, tu, co jsem měla položenou na tabulce skla. Slunce teď zešikma nakukovalo do garsonky, zviditelnilo všudypřítomný hnědavý prach – byla to vysušená hlína, kterou v pozdním podzimu ještě pořád zvedaly větrné vírečky z holých stavenišť a rozoraných polí – a zprůsvitnělo nám ruce. Mé prsty na okně v něm byly tenké, mladinké a růžovoučké jak čerstvě vyoraná myší holátka. Standova ruka se rozsvítila u nehtů, hrbolatých, a mozoly na ní vystoupily coby důkaz, že Standa přece jen je chlap.

Už na nás naskakovala husí kůže, jak jsme tady tak stáli nahatí – a já jsem levačku přiblížila až těsně k oknu, do slunečních paprsků, do těch pár krychlových milimetrů, které ohřívalo slunce. Pravačku jsem měla uvězněnou mezi studenou okenní tabulkou a Standovou horkou, milující dlaní. Bylo to jako ty dva světy: chladný, daleký, večerní svět tam za oknem – a někdo tady, někdo, kdo tě chce. V ten okamžik mi došlo, že se až do konce života budu bránit pokušení zůstat v tom teple… chráněná – a vždycky budu zároveň vyhmatávat ty druhé světy: chladné a nelítostné, oranžové a lákavé. Až do smrti to tak se mnou bude. A se strašlivou spoustou z nás.

Země je modrá jako pomeranč, řekl Éluard, francouzský básník.

Na Standově hezké mužné tváři s tuhým knírem jako kapitán zahrálo oranžové slunce měnivými odlesky. Se zakloněnou hlavou jsem se mu zblizoučka dívala do očí.

„Mrňousku, je tady zima. Nastydnem.“

Přikývla jsem. A hejno černých havranů s nejasnou státní příslušností se rozesadilo po vlhké, nacucané hlíně a po zbytcích prvního sněhu, co vytával do rezavohnědých fleků připomínajících kontinenty. S vytaženými krky havrani krákorali – a na křídlech jim modře pableskoval daleký kulatý svět. Ano: ten svět, co pro ně už je kulatý, protože oni ho nejspíš obletěli. Pro mě je dosud svět jen placička.

„S tím světem to máš jako s tou konzervou z Unrry,“ zafilozofovala jsem, „co jí tvůj táta našel ve sklepě. Stará pomalu čtyrycet let. Když jí neotevřeš, nikdy se nedovíš, jestli se třeba nezkazila. Nakonec v ní přece bylo docela dobrý skopový.“

„Proč zrovna teďka, Mrňousku? Proč né loni? Proč to nevodložíš třeba napřesrok? Možná že za rok nebo za dva bysem i já… Prostě proč zrovna teďka si do prdele musíš vzpomenout…?“

„Loni sem pro to eště nebyla zralá. Ale přemejšlela sem vo tom.“

„A tady se mi snažíš nakecat, že zničehonic seš… zralá?“

„Hm, teďka už jó. To máš, jako když si nechal Ilonu: dyťs mně přece vykládal, jak se to v tobě budovalo: jak si jí porád měl rád, ale porád víc tě srala – a furt se nic nedělo a furt nic, až najednou se to zlomilo a moh si jít. Tak něco podobnýho asi prožívám teď já.“

„Co má Ilona společnýho s emigrací?“

„Emigrovals vod ní. Utek si. A nemůžeš se jen tak vrátit.“

„Nechci… ale moh bych.“

„Moh bys. Jenomže by sis musel projít děsným ponížením. A nikdy by to už nebylo vono. Zrovna tak jako by ses vrátil z emigrace do Čech. Zrovna tak.“

„Co sem pleteš Ilonu, prosimtě. Ilona už je mi teď tak ukradená, že se s ní můžu i normálně bavit. Dycky, dyž si du pro Peťulku…, sednem si nad kafe a vona mi povídá, jak se celej tejden choval.“

„Jasně. Já vím.“

„Nebo… snad proto mi takhle trucuješ, že si myslíš, že…“

„Prosimtě.“

„Tak co s ní pořád máš?“

„Já nic. To ty s ní máš dvě děti.“

„Ty si se mnou mohla mít taky mrně. Já za to nemůžu, že sis to nechala vzít.“

Škubla jsem sebou, ale jen tak maličko, takže Standa to vůbec nepostřehl. Muži o tom nejspíš ani nevědí, ale snad v každé ženské zůstane hluboko vevnitř jizvička po každém děcku, které jsme odmítly mít. Je to jako bys tam někde vevnitř, kam vlastně ani nevidíš, vyškubla kousíček sebe samé. Ty jizvy tam zůstanou a vyčítají, a snažit se je utišit povídáním na téma, kterak krutý je svět, funguje až za nějakou chvíli. Té mojí jizvě bylo sotva pár měsíců.

„Možná že ne každá z tvých ctitelek s tebou touží mít potomstvo, můj rytíři,“ poznamenala jsem. „Možná že dvě děti jsou pro tebe až dost. A potom… vzpomeň si…, tys mi sice neřek, že bysem si to měla nechat vzít, akoráts furt kafral vo tom, jak platíš na dvě mrňata. Možná žes se mnou dítě ani nechtěl, dyť to pro tebe neni nic novýho…“

„Možná že nechtěl, Mrňousku, anebo možná že chtěl. Já jsem se jen tak trochu bál, že bysem snad byl schopnej si tě i vzít…, protože ty seš přece tak sladká… Dyť já sem ti za celý ty dva roky ani nechtěl bejt nevěrnej.“

„Ale byl.“

„No – ale to sem ti vysvětloval přece. Že sem se… že sme eště ani nebyli tak ustálený jako teď. Mužský sou v tomhle asi jiný, Mrňousku, a já –“

„Dyk já nic neříkám.“

Standa zašátrá pod peřinou a oním známým, ZNÁMÝM pohybem si mě přitáhne na sebe. Bradavky mých prsou se mu houpají před očima a on jen zamlaskne a chytá je do našpulených, připravených rtů… To funguje taky… zas obráceně. Povzdechnu trošičku a dlaní mu jedu dolů po mužném svalnatém těle. „Stando,“ vydechnu jako vzorná přítelkyně a stulím se pod něho. Je v tom sladko a touha a odevzdání, ale pramálo, pramálo už divokého vzruchu, snad proto, že tohle je už třetí podzim, co jsme dohromady. Snad proto, že ho tak STRAŠNĚ DOBŘE znám.

Srdce je jako kladívko, které v nás společně buší – a je to hrozně příjemné. Spojená s ním si neumím představit, že bych někdy mohla být s někým jiným, že jsem někdy byla s někým jiným. Standa nebyl můj první kluk a já už vůbec ne jeho první holka, jenomže když jsme dohromady, zdá se, že to tak má být napořád.

Anebo jenom mně se to takhle zdá: možná že jenom mně, protože Standa už takhle strašně dohromady předtím s někým byl – a já tomu všemu možná ještě nerozumím – možná že do toho teprve dorostu…, snad jenom proto nežárlím na Ilonu, že si vůbec neumím představit, co mezi nima… tenkrát… bejvalo.

Sex mezi náma je hrozně důležitej, musí fungovat, aby to celý fungovalo, protože pak je už jen málo věcí, který můžeme dělat společně. Můžeme povídat pořád o tom stejným – o bytě, dálkách a o karate, o lásce a dvou mrňatech, na který se musí platit. Sex mezi náma je ohromně důležitej, protože na tomhle povoleným úseku světa, ve kterým nám bylo souzeno se narodit, je toho už teď, a to jsme mladí, tak strašně málo k objevování…

Přitáhnu si ho, celá se k němu vzepnu – a v sametovém temném tunýlku vychutnávám jeho blaženost svou blažeností. Je něžný, je opatrný, ví, že po tom potratu to tam mám vevnitř celé pocuchané…, ví, že někdy mě to bolelo. Ale já si ho celého do sebe zabořím, obalím si ho sama sebou, jako se do papíru balí brambořík. Stulím se pod něj jak právoplatná milenka…, znám každý záhyb na jeho těle, každý chloupeček…, znám tajná místečka, odkud přesné a neomylné drátky rozkoše vedou kamsi dovnitř do Standy a nutí ho vrnět a vzdychat a být můj…, funguje to tak už přes dva roky. Pomalými přílivovými vlnami si ho vysávám a znám přesně ten moment, kdy on zavře oči a stiskne mi hlavu mezi rukama.

„S tebou je to tak krásný, Mrňousku!“

„Líbí se ti ve mně, Stáníku? Chodíš ke mně rád na návštěvy?“

„Máš jí hebkou a slaďounkou jak med.“

„To ty sis ho celýho musel do medu smočit… Mně se zdá, že bych takhle chtěla zůstat napořád. Napořád, víš?“

„Já bych takhle chtěl umřít. Ale tak, abych si to cejtění moh k tomu pamatovat. Takhle bych chtěl umřít. Zrovna takhle!“

Zakousnu se mu do ramene. U sousedů vypnuli televizor a my automaticky ztlumíme hlasy. Papírové zdi ubytovny tě vbrzku naučí se kontrolovat. Nás aspoň naučily.

Když pomaloučku nastává čas, tiše a omluvně mu do ucha zavrním: „Musíš si dneska dát pozor! Víš, že sou zase špatný dni.“

Rozkoš se stupňuje. Hluboko v břiše mi jiskří bílá hvězda. Zakousnu se mu zas do ramene. Vím, že pro nás pro oba tohleto funguje naráz. Vevnitř mě to ohromně nádherně bolí, ale ta jizvička se ještě nedohojila. Standovo kladívko rozkoše ji pořád rychleji naklepává. „Musíš dát bacha!“ zařvu zoufale.

„Což kdybysme měli mimino? Co když právě to potřebuješ?“ vyrazí Standa mezi zubama.

„Musíš dát BACHA!“

Jeho návštěvník se v mžiku změnil v jedovatou kobru. Náhle mi Standa může ublížit, CHCE mi ublížit a já až zatínám zuby, jak mě to tam vevnitř všechno zabolí. Pokusím se ho odstrčit: „Rozumíš! Musíš dát bacha!“ Standa si mě pevněji popadne a já se i přes tu mlhu spojení začnu cítit jak děvka, jak zranitelný povrch mramoru, do něhož rošťák ryje diamantem. Zapřu mu paty do slabin a vší silou se osvobodím. Cítím svou vůni ze sebe a z něj…, chvilku ani jeden z nás nepromluví – a nad Standovou širokou postelí se na vteřinku setkají dva páry nenávistných očí.

„Tys mě chtěl schválně přivést do maléru,“ vydechnu nakonec.

„Tak se mě neboj, já budu hodnej, pusť mě přece do ní,“ zamumlá Standa, a já před ním ulézám po posteli jak před injekční stříkačkou.

„Chceš na něj pusinku?“ zeptám se proradně.

„Neucukávej mi přece! Žijeme spolu, nebo né? Řek sem ti někdy, že s tebou nechci mít dítě? Já sem se do tebe zabouchnul, rozumíš; dyť sme si na sebe tak nádherně zvykli! A ty mi teď chceš ujet… najednou! Počkej, drž přece!“

„Stando, kdyby se něco stalo, tak já přece nesmím mít potrat víc jak jednou do roka! Já si teď nesmím dovolit žádnej průser! Chceš mě teď přivést do maléru? Chceš pro mě teďka všechno pokazit?“

Standa mi zaryje nehty do boků: ty tvrdé, krátké, žlábkované nehty rukou, co umějí makat. Co musej vydělávat na dvě mrňata. Vymáčknou stopu krve. Zasyknu a vytrhnu se zas.

„Já ti na něj dám velkou pusinku. Véélikou pusinku. Chceš?“

„Jenomže já chci dovnitř do tebe. Já chci bejt s tebou! Já s tebou chci BEJT, já s tebou chci zustat, Jitko, copak to nechápeš?!“

„Tak pojeď se mnou – jestli chceš! A nedělej mi trable. Stando, PROSÍM!“

„Já nikam nepojedu. Já sem si tady zvyk. Já už sem na to moc starej!“ vyrazil Standa – a jak mu péro měklo, přestávala jsem z něj mít strach.

„Tak si to prostě takhle řekneme: budeme spolu, dokud nevodjedu. A pak – potom si budeme psát. Pořád si budeme psát… Já ti rozhodně napíšu,“ slíbila jsem. A už teď to znělo blbě.

„Já vím,“ ušklíbl se Standa do hlasu. „Já ti napíšu. Napííšu. Tohle už sem, Mrňousku, slyšel tolikrát, proč mi to musíš dělat eště ty?… Jitko, JÁ TĚ MÁM RÁD, copak to nechápeš? Já si nechci hledat žádnou jinou. Tak krásně sme si zvykli na sebe…“

„Žes mi to nikdy předtím takhle neřek.“

„Protože sme to nikdy nepotřebovali! Protože teď, když tě mám ztratit, tak si to tak děsně uvědomuju! Jak se potřebujem. Jak tě potřebuju!“

„Stando, ty vyvádíš jak padlá řeholnice. S Ilonou si byl přece tak dlouho.“

„Protože sem si myslel, že je to ta láska.“

„Ale nebyla.“

„Nebyla. Jenomže ty seš! A teďka mi najednou chceš utíkat, že prej to paninku všechno sere! Víš, co to dá člověku práce – najít si pořádnou ženskou? V tomhletom bordelu?“

„Já si taky budu muset najít mužskýho. Časem.“

„A pak poznáš, jaký sme my dva na sebe měli štěstí. Já sem měl, Mrňousku, strašnejch ženskejch, STRAŠNEJCH ženskejch – a jen dvě za něco stály: Ilona a ty!“

„Já taky měla STRAŠNEJCH chlapů!“

„To mi nevykládej, holčino! Než sem si tě vzal do parády, nevědělas, za kterej konec to bafnout. No ale učíš se hbitě.“

„… Najdu si jinýho chlapa a ty si najdeš jinou ženskou. Tak to přece dycky je, v životě. A tohleto, co je…, co bylo mezi náma – tak to si holt budem do smrti pamatovat. Tak to přece dycky je, v životě – a neříkej mi, že neni.“

„Dyť ty to, Mrňousku, ani nevíš. Dyť ty ani nevíš, co to je, hledat si jinýho. Seš mladá, možná to pro tebe bude snazší. Ale já – mně už je devětadvacet! Já už sem tak hrozně vyschlej, tak VYSCHLEJ, Mrňousku, vysušenej – a tys byla ta poslední, se kterou já chtěl eště něco pořádnýho zkoušet. Ty si se s nikým pořádně nerozešla. Ty ani nevíš, jaký to je. Ale já… já sem se tolikrát rozcházel s holkama…, když sem se rozešel s Ilonou, myslel sem si, že nikdy už nebudu mít rád. Protože pokaždý je to těžší: ty todle, Mrňousku, ani nevíš. Já myslel, že už se nikdy s nikym TAKHLE cejtit nebudu. Ale ty… tys to prolomila. A taky to nebylo hned. Jestli se rozejdu eště s tebou, tak já už… já už nevim…“

„To sou, Stando, blbý kydy.“

Mluvili jsme už do úplné tmy; jen z oken protějších bytových jednotek k nám zabíhaly dlouhé, anemické pruhy světla a promítaly na stěnu naše obří stíny. Diskutovali jsme se Standou. Šeptali. Prosili. Ječeli jsme. U sousedů televizi už zas zapli, takže nebylo proč se krotit.

A Standa mě líbá po celém těle, dlouhými větrnými polibky; líbá mě na krk a na prsa a pod kolena, políbí mě do klína a zaprosí: „Pusť mě dovnitř, tak pusť mě do ní přece, do tý svý nádherný medový kundičky! Já budu hodnej, já budu hodnej! Slibuju, že nic neprovedu! Slibuju!“

„Běž si koupit šprcku!“

„Ale Mrňousku, no ták! Tak mě přece pozvi na návštěvu. Já tě tak strašně potřebuju. Já tě tak strašně chci!“

Postupně povoluju. Pustím ho mezi kolena a otevřu mu bránu. Jenomže už mu nevěřím, takže ta rozkoš bušení hluboko ve mně má příchuť arzeniku. Jakmile začne těžce dýchat, rychle ho odkopnu.

„Ale Mrňousku,“ zašveholí Standa, „ale Mrňousku, pusť mě tam!“

„Už né,“ odvětím pevně. „Ale dám ti na něj pusinku!“

A Standa se převalí na záda s mužstvím zdviženým do oblohy – takže pás světla z protějšího baráku promítá na zeď jeho obrovitý, cukající se stín. Je mi ho najednou zuřivě líto. Standa popadne polštář a zahryzne se do něj. Chce se mu brečet a já to vím: je to tak vždycky, když v něčem prohrál. A potom přes polštář zamumlá odevzdaně, jako by se už se vším smířil, jako by konečně už všechno pochopil, jako by se z rohu hojnosti snažil nadojit poslední kapku:

„Tak mně ho teda vykuř!“

( 2 )

Někdy v té době se objevil ten sen, teda ve své skutečné podobě se objevil: tak hutný, pravdivý a humpolácky nesnový, jako by ti každou noc někdo šlápnul na krk.

Sen to byl jen jeden, v zásadě, ač nebyl vždycky stejný… Byla to celá série nočních můr, které se vynořovaly, skrývaly, odstrkovaly navzájem z mého spánku – a rukou společnou a nerozdílnou mě v noci strašily. Byl to jen jeden sen: přes onu rozličnost a vynalézavost se v něm dal vysondovat společný jmenovatel, jako když sčítáme zlomky. Jako bych každou noc četla jednu, dvě, tři z kapitol jediné čarodějné knihy: jednu, dvě, tři z kapitol, které mi pořád a pořád něco sdělují. Něco mi tvrdí. Někam… směřují?

Byl to jen jeden sen.

A ona myšlenka nebo idea, která ten celý sen stmelovala, onen význam či porozumění…, to všechno snad vycházelo odkudsi z dětství… ještě z doby, kdy jsem se nohama nedotýkala zeměkoule…, z doby, kdy koule byla mnou a já jsem byla koulí: tou koulí břicha, co mě plodilo. Ten sen mě musel doprovázet z dob, kdy moje matka položila ruku na svůj nafouknutý tajuplný břich a svým vlastním vnitřkem pochopila onen primární zákon živočišna, že země je kulatá, protože nás rodí… Byl to sen, který nám zjevováním nejprostších zákoutí, tvarů či činů nechává nahlížet do výšin nebí a propastí pekelných.