Z angličtiny přeložil Vladimír Marek

A Dangerous Fortune

Copyright © Ken Follett, 1993

First published 1993 by Macmillan

Translation © Vladimír Marek – dědicové, 1996

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7883-4

PROLOG

 1866

I.

V den toho neštěstí měli chlapci z Windfieldské školy zakázáno vycházet ze svých místností.

Byla horká květnová sobota a za normálních okolností by odpoledne trávili na jižním hřišti, někteří by hráli kriket a jiní by je pozorovali ze stinného okraje Biskupského lesa. Ale někdo spáchal zločin. Ze stolu latináře doktora Offertona vzal zloděj šest zlatých sovereignů a v podezření byla celá škola. Všichni hoši museli zůstat pod střechou, dokud pachatel nebude dopaden.

Micky Miranda seděl u stolu porýpaného iniciálami celých generací otrávených školáků. V rukou měl učebnici s titulem Pěchotní zbraně. Rytiny šavlí, mušket a pušek ho obyčejně okouzlovaly, ale dnes mu bylo příliš horko, než aby se soustředil. Na druhé straně stolu vzhlédl od učebnice latiny jeho spolubydlící z pokoje, Edward Pilaster. Opisoval Mickyho překlad jedné stránky z Plutarcha a teď ukázal do textu prstem od inkoustu a řekl: „Tohle slovo nemůžu přečíst.“

Micky se podíval. „Dekapitovaný,“ řekl. „To je stejné jako v latině, decapitare.“ Mickymu latina připadala lehká, snad proto, že má hodně slov podobných španělštině, a to byla Mickyho mateřština.

Edwardovo pero skřípalo dál. Micky nervózně vstal a šel k otevřenému oknu. Vzduch se ani nepohnul. Toužebně pohlédl přes hospodářský dvůr k lesu. Na severním kraji Biskupského lesa bylo ve stinném opuštěném lomu jezírko, kde se dalo koupat. Voda tam byla studená a hluboká.

„Pojďme si zaplavat,“ řekl najednou.

„To nemůžeme,“ řekl Edward.

„Mohli bychom se dostat ven synagogou.“ „Synagoga“ byla vedlejší místnost, kde bydleli tři židovští chlapci. Windfieldská škola byla v náboženských věcech velkorysá a tolerovala rozdíly ve víře, takže vyhovovala rodičům židovského vyznání, Edwardově metodistické rodině i Mickyho otci katolíkovi. Ale přes oficiální stanovisko školy museli židovští kluci strpět trochu ústrků. Micky mluvil dál: „Můžeme vylézt jejich oknem a seskočit na střechu prádelny, sešplhat dolů po zadní straně stáje a nenápadně zmizet do lesa.“

Edward vypadal ustrašeně. „To znamená práskačku, když nás chytí.“

Práskačka byla jasanová hůl, kterou vládl ředitel, doktor Poleson. Za porušení zákazu vycházení bylo dvanáct krutých ran. Micky už jednou dostal od ředitele výprask za hazardní hru a ještě teď mu při vzpomínce přeběhl mráz po zádech. Ale možnost, že ho chytí, byla někde ve hvězdách, kdežto představa, že se svlékne a nahý vklouzne do jezírka, byla tak živá, že už skoro cítil chlad vody na zpocené kůži.

Podíval se na spolubydlícího. Edward nebyl ve škole dvakrát oblíbený. Na dobrého studenta byl příliš líný, na úspěch ve sportu příliš neohrabaný a na to, aby si získal dost přátel, příliš sobecký. Neměl jiného kamaráda než Mickyho a nezamlouvalo se mu, když se Micky bavil s jinými chlapci.

„Zeptám se Pilkingtona, jestli by nešel,“ řekl Micky a zamířil ke dveřím.

„To ne, nedělej to,“ řekl Edward úzkostlivě.

„Nevím, proč bych neměl,“ opáčil Micky. „Ty jsi bábovka.“

„Nejsem,“ řekl Edward nejistě. „Musím dopsat tu latinu.“

„Tak si ji dopiš a já si jdu s Pilkingtonem zaplavat.“ Edward hleděl chvíli zarytě, pak se poddal. „Tak dobře, já jdu,“ zabručel zdráhavě.

Micky otevřel dveře. Po domě se rozléhalo tlumené rámusení, ale učitele na chodbě vidět nebylo. Vklouzl do vedlejší místnosti. Edward za ním.

„Ahoj, Hebrejci,“ řekl Micky.

Dva hoši hráli u stolu karty. Podívali se na něj a beze slova pokračovali ve hře. Třetí, Fatty Greenbourne, jedl koláč. Matka mu věčně posílala jídlo. „Ahoj, vy dva,“ řekl přátelsky. „Nechcete kousek koláče?“

„Panebože, Greenbourne, ty se cpeš jako čuně,“ řekl Micky. Fatty pokrčil rameny a hleděl si koláče. Užil si hodně pošklebků jako Žid a ještě k tomu tlustý, ale zřejmě mu to nevadilo. O jeho otci se říkalo, že je nejbohatší člověk na světě, a snad proto je mu úplně jedno, že si z něho střílejí, pomyslel si Micky.

Micky šel k oknu, otevřel je a rozhlížel se na všechny strany. Na hospodářském dvoře nikdo nebyl. Fatty řekl: „Co to děláte, kluci?“

„Jdeme se koupat,“ řekl Micky.

„Budete biti.“

Edward řekl provinile: „Já vím.“

Micky seděl v okně, otočil se na břicho, zavrtěl se a opatrně se spustil na šikmou střechu prádelny. Zdálo se mu, že slyšel prasknout jednu tašku, ale střecha ho udržela. Pohlédl nahoru a viděl, jak Edward ustaraně vykukuje. „Tak polez!“ pobídl ho Micky. Slezl po střeše a po okapové rouře sklouzl na zem. Za minutu přistál vedle něho Edward.

Micky se podíval za roh prádelny. Nikdo v dohledu. Bez dalšího rozmýšlení vyrazil přes dvůr a k lesu. Pádil mezi stromy tak dlouho, až usoudil, že je z dohledu školních budov, a pak si odpočinul. Edward ho doběhl. „Dokázali jsme to!“ řekl Micky. „Nikdo nás nezmerčil.“

„Podle všeho nás chytnou, až se budeme vracet,“ poznamenal Edward mrzutě.

Micky se na něho usmál. Edward vypadal velice anglicky, měl jemné vlasy a modré oči a velký nos jako širokou čepel nože. Byl vysoký, široký v ramenou a silný, ale pohyboval se nespořádaně. Neměl vkus a šaty mu nepadly. Byli s Mickym stejně staří, šestnáct let, ale jinak se hodně lišili: Micky měl tmavé, vlnité vlasy a tmavé oči a pečlivě dbal o to, jak vypadá; nesnášel pomyšlení, že by byl neupravený nebo ušpiněný.

„Věř mi, Pilastře,“ řekl Micky. „Copak se o tebe vždycky dobře nepostarám?“

Edward se smířlivě zašklebil. „No jo, tak jdeme.“

Vydali se stěží rozeznatelnou pěšinou lesem. Pod korunami buků a jilmů bylo trochu chladněji a Micky se začal cítit líp. „Co budeš dělat letos v létě?“ zeptal se Edwarda.

„My jezdíme obyčejně v srpnu do Skotska.“

„Mají tam vaši loveckou chajdu?“ Micky kopíroval žargon vyšších anglických vrstev a věděl, že „lovecká chajda“ je správný výraz, i když takový dům byl třeba velký zámek o padesáti pokojích.

„Naši něco pronajímají,“ odpověděl Edward. „Ale nestřílíme tam. Otec si na sport nepotrpí, rozumíš.“

Micky vycítil v Edwardově hlase obranný tón a uvažoval, co to znamená. Věděl, že angličtí aristokraté v srpnu s oblibou střílejí pernatou zvěř a celou zimu loví lišky. Věděl také, že šlechta do téhle školy své syny neposílá. Otcové windfieldských kluků byli spíš obchodníci a podnikatelé než lordi a biskupové a takoví lidé neplýtvají časem na lov a střílení. Pilastrové byli bankéři, a když Edward řekl: „Otec si na sport nepotrpí,“ uznával tím, že jeho rodina nepatří do nejvyšších společenských kruhů. Mickymu připadalo k smíchu, že Angličané si váží víc lidí zahálčivých než těch, kteří pracují. V jeho vlasti neměli respekt ani aristokratičtí trubci, ani tvrdě pracující obchodníci. Mickyho krajané nechovali v úctě nic jiného než sílu. Pokud měl muž dost síly, aby ovládl jiné – aby jim dal najíst nebo je vyhladověl, aby je posadil do vězení nebo je osvobodil, aby je zabil nebo nechal žít – nepotřeboval už nic jiného.

„A co ty?“ zeptal se Edward. „Co ty budeš v létě dělat?“

Micky chtěl, aby se ho na to zeptal. „Budu tady,“ řekl. „Ve škole.“

„Nezůstaneš přece zas celé prázdniny ve škole?“

„Musím. Domů jet nemůžu. Jedna cesta trvá šest týdnů, musel bych se vracet dřív, než bych tam dojel.“

„Kruci, to je otrava.“

Ve skutečnosti Micky domů ani nechtěl. Od té doby, co mu zemřela matka, domov nenáviděl. Byli tam teď jen muži – jeho otec, starší bratr Paulo, pár strýců a bratranců a čtyři stovky honáků. Táta byl pro své lidi hrdina a pro Mickyho cizinec, chladný, nepřístupný, netrpělivý. Ale nejhorší to bylo s Mickyho bratrem. Paulo byl hloupý, ale silný. Nevražil na Mickyho, že je čipernější, a s chutí mladšího bratra ponižoval. Nepropásl jedinou příležitost, aby kdekomu předvedl, že Micky neumí chytit dobytče do lasa, zkrotit koně nebo prostřelit hadovi hlavu. Jeho oblíbený kousek byl, že polekal Mickyho koně, až začal vyhazovat, a Micky musel zavřít oči a držet se zuby nehty, vyděšený k smrti, zatímco kůň pádil po pampě, dokud se neunavil. Ne, Micky domů na prázdniny nechtěl. Ale nechtěl ani zůstat ve škole. O co skutečně stál, bylo pozvání, aby léto strávil s rodinou Pilasterových.

Edward mu to ale v tuto chvíli nenabídl a Micky už o tom dál nemluvil. Byl si jistý, že se k tomu ještě dostanou.

Přelezli rozpadající se plaňkový plot a stoupali do nevelkého kopce. Nahoře ve svahu bylo jejich přírodní koupaliště. Hladké stěny lomu byly strmé, ale pro obratné kluky nebyl problém dostat se dolů. Na dně lomu bylo hluboké jezírko s tmavě zelenou vodou, v níž se našly ropuchy, žáby a tu a tam užovka.

K Mickyho překvapení v ní byli také tři chlapci. Zamhouřil oči před odrazem slunce na hladině a pozoroval ty tři malé postavičky. Všichni tři chodili do čtvrté nižší ve Windfieldu.

Mrkvově červená kštice patřila Antoniu Silvovi, což byl přes tuhle barvu Mickyho krajan. Toniův otec neměl tolik půdy jako Mickyho, ale Silvové žili v hlavním městě a měli vlivné přátele. Stejně jako Micky nemohl ani Tonio na prázdniny domů, měl však to štěstí, že díky přátelům na kordovském vyslanectví v Londýně nemusel zůstávat přes léto ve škole.

Druhý chlapec byl Hugh Pilaster, Edwardův bratranec. Nepodobali se jeden druhému ani dost málo. Hugh byl černovlasý, měl jemné, úhledné rysy a často se uličnicky šklíbil. Edwardovi se Hugh protivil, protože byl dobrý žák a Edward vedle něho vypadal jako rodinný blbeček.

Další byl Peter Middleton, dosti bojácný kluk, který se držel sebejistějšího Hugha. Všichni tři měli bílá, hladká, třináctiletá těla, samá hubená ruka a noha.

Pak si Micky všiml čtvrtého chlapce. Plaval si sám pro sebe na vzdáleném konci jezírka. Byl starší než ti tři a zřejmě tu nebyl s nimi. Micky mu neviděl do tváře natolik, aby ho poznal.

Edward se zlomyslně uculoval. Viděl příležitost provést lumpárnu. Významně si položil prst na ústa a pak začal slézat po stěně lomu. Micky za ním.

Dostali se k výstupku, kde si menší kluci uložili šaty a boty. Tonio a Hugh se dole potápěli, něco tam prozkoumávali, a Peter si klidně plaval sem a tam. On si také první všiml nově příchozích.

„No ne,“ řekl.

„Helemese,“ řekl Edward. „Mně se zdá, že jste porušili zákaz, co?“

Hugh Pilaster si teď také všiml bratrance a zavolal na něj: „Vy taky!“

„Měli byste se radši vrátit, než vás chytnou,“ řekl Edward. Sebral se země jedny kalhoty. „Ale nenamočte si šaty, nebo každý pozná, kde jste byli.“ Pak hodil kalhoty daleko do jezírka a zakuckal se smíchy.

„Ty hajzle!“ zavřískl Peter a vrhl se po plujících kalhotách. Micky se pobaveně usmál.

Edward sebral jednu botu a hodil ji do vody.

Malí hoši začali propadat panice. Edward sebral další kalhoty a mrskl jimi do vody. Bylo to k popukání, jak ti tři nešťastníci křičeli a potápěli se za svými svršky, a Micky se rozřehtal.

Zatímco se Edward vyžíval v házení bot a šatů do jezírka,

Hugh Pilaster se vydrápal ven. Micky čekal, že se dá na útěk, ale on kupodivu běžel rovnou k Edwardovi. Než se Edward stačil otočit, Hugh do něho pořádně strčil. Třebaže byl Edward mnohem větší, ztratil rovnováhu. Zapotácel se na výstupku, pak z něho sletěl a v gejzíru vody dopadl do jezírka. Všechno se to stalo v mžiku a Hugh se svými svršky v náručí šplhal po stěně lomu jako veverka. Peter a Tonio se zajíkali škodolibým smíchem.

Micky se snažil zkratkou Hugha dohonit, ale uvědomil si, že proti menšímu mrštnému klukovi nemá naději. Obrátil se zpátky, aby se podíval, jestli je Edward v pořádku. Nemusel si dělat starosti. Edward se už vynořil na hladinu. Chytil Petera Middletona a začal chlapci znova a znova strkat hlavu pod vodu, za trest, že se mu vysmíval.

Tonio odplaval k okraji jezírka, třímaje své promočené věci. Otočil se zpátky. „Nech ho být, ty opičáku!“ křikl na Edwarda. Tonio byl odjakživa poděs a Micky byl zvědav, co provede teď. Tonio udělal pár kroků podél stěny a pak se znova otočil, tentokrát s kamenem v ruce. Micky na Edwarda varovně křikl, ale bylo pozdě. Tonio kámen hodil s obdivuhodnou přesností a zasáhl Edwarda do hlavy. Na čele mu vytryskl pramínek krve.

Edward zařval bolestí, pustil Petera a vyrazil přes jezírko za Toniem.

II.

Hugh pádil nahý lesem ke škole, křečovitě svíral, co mu zbylo ze svršků, a snažil se nevnímat, jak ho bosé nohy bolí na drsném terénu. Když dorazil na místo, kde jeho stezku křižovala jiná, uhnul doleva, běžel ještě kousek dál, pak skočil do křoví a schoval se.

Čekal, snažil se ovládnout svůj sípavý dech a naslouchal. Jeho bratranec Edward a Edwardův kámoš Micky Miranda byli největší prevíti z celé školy: flákači, mizerní ve sportu a surovci. Jediná možnost byla se jim vyhnout. Ale byl si jistý, že Edward po něm půjde. Edward odjakživa Hugha nenáviděl.

Ani jejich otcové se nesnášeli. Hughův tatínek Tobias si vyzdvihl svůj kapitál z rodinné firmy a pustil se do podnikání na vlastní pěst; obchodoval s barvivy pro textilní průmysl. I když bylo Hughovi teprve třináct, věděl, že v rodině Pilasterových se nemohlo spáchat nic horšího než si vyzdvihnout svůj kapitál z jejich banky. Edwardův otec Josef svému bratrovi Tobymu nikdy neodpustil.

Hugh uvažoval, co se asi stalo jeho přátelům. Než se objevili Micky a Edward, byli v jezírku čtyři: Tonio, Peter a Hugh se šplíchali na jedné straně jezírka a jeden starší kluk, Albert Cammel, plaval sám na vzdálenějším konci.

Tonio býval obvykle nebojácný až moc, ale z Mickyho Mirandy měl strach. Pocházeli oba z jedné země, jmenovala se Kordova a Tonio říkal, že Mickyho rodina je bohatá a krutá. Hugh pořádně nechápal, co to má znamenat, ale účinkovalo to nápadně: Tonio dovedl být drzý k jiným páťákům, ale vůči Mickymu se choval vždycky zdvořile, až podlézavě.

Peter se asi vyděsil až k smrti; ten se bál všeho na světě. Hugh doufal, že těm neurvalcům uklouzl.

Albert Cammel, přezdívali mu Hump, nepřišel s Hughem a jeho kamarády a měl šaty na jiném místě, tak se mu asi podařilo zmizet.

Hugh zmizel také, ale vyhráno ještě neměl. Ztratil spodní prádlo, ponožky a boty. Bude se muset do školy vplížit v promočené košili a kalhotách a doufat, že ho neuvidí některý učitel nebo někdo ze starších žáků. Už při pouhém pomyšlení na to nahlas zaúpěl. Proč takovéhle věci musejí potkat vždycky mne, pomyslel si sklíčeně. Od té doby, co před osmnácti měsíci do Windfieldu nastoupil, šel z jednoho maléru do druhého. S učením žádné potíže neměl, byl pilný a ve třídě po všech stránkách vynikal. Co nesnášel, byla malicherná kázeňská pravidla. Když mu nařizovali, že má být každý večer ve tři čtvrti na deset v posteli, vždycky si našel nějaký pádný důvod, aby byl vzhůru do čtvrt na jedenáct. Zakázaná místa ho přímo mučivě přitahovala, takže prostě musel prozkoumat farní zahradu, ředitelův ovocný sad, sklad na uhlí a pivní sklípek. Utíkal, když měl jít spořádaně, četl, když byla doba na spaní, a mluvil při modlitbách. A vždycky to skončilo jako dnes, měl pocit viny a strachu a ptal se sám sebe, proč si působí takové trápení.

V lese bylo ticho těch několik minut, co truchlivě rozjímal o svém osudu a říkal si, jestli skončí jako vyděděnec společnosti nebo přímo zločinec ve vězení, na cestě v železech do Austrálie nebo na šibenici.

Nakonec usoudil, že ho Edward nepronásleduje. Vstal a natáhl si mokré kalhoty a košili. Pak uslyšel něčí pláč.

Opatrně vyhlédl – a uviděl Toniovu mrkvově červenou kštici. Jeho přítel se vlekl pomalu po stezce, nahý, mokrý, šaty v náručí a vzlykal.

„Co se stalo?“ zeptal se Hugh. „Kde je Peter?“

Tonio se najednou zatvářil urputně. „To ti nikdy neřeknu, nikdy!“ řekl. „Oni by mě zabili.“

„Dobře, tak si to nech,“ řekl Hugh. Tonio měl vždycky hrůzu z Mickyho. Ať se stalo, co chtělo, bude o tom mlčet.

„Radši se obleč,“ řekl Hugh rozumně.

Tonio se nepřítomně podíval na kupku promočeného šatstva ve své náruči. Byl zřejmě příliš vyvedený z míry, než aby si s ním poradil. Hugh mu vzal věci z rukou. Měl boty a kalhoty a jednu ponožku, ale košili ne. Hugh mu pomohl si navléci, co měl, a vydali se ke škole. Tonio přestal plakat, i když pořád vypadal velmi otřeseně. Hugh doufal, že ti grázlové neprovedli Peterovi něco skutečně zlého. Ale teď musel myslet na to, jak si zachrání kůži sám.

„Jestli se dostaneme do ložnice, můžeme si vzít čisté šaty a druhé boty,“ plánoval dopředu. „Jakmile zruší zákaz vycházení, půjdeme do města a na úvěr si u Baxtedů koupíme nové oblečení.“

Tonio kývl. „No dobře,“ pravil poslušně.

V zákrutách cesty mezi stromy Hugh znovu uvažoval, proč je Tonio tak rozčilený. Trápení slabších nebylo přece ve Windfieldu nic nového. Co se asi stalo u jezírka, když Hugh utekl? Ale Tonio už celou cestu zpátky ani nemukl.

Škola se skládala ze šesti budov, dříve jádra velké zemědělské usedlosti, a dům se žákovskými ložnicemi byla někdejší mlékárna poblíž kaple. Aby se tam dostali, museli přelézt zeď a přeběhnout dvůr s hřištěm. Vysoukali se na zeď a dívali se přes ni. Dvůr byl prázdný, jak Hugh čekal, ale on přece jen váhal. Při pomyšlení na to, jak mu práskačka tancuje po zadku, se už předem krčil. Ale jinou volbu neměl. Musí se dostat zpátky do školy a vzít si suché šaty.

„Vzduch je čistý,“ sykl. „Jdeme!“

Společně skočili ze zdi a uháněli přes dvůr do chladného stínu kamenné kaple. Zatím to bylo dobré. Pak se plížili kolem východního nároží budovy, těsně podél zdi. Čekal je krátký trysk volným prostranstvím do jejich budovy. A potom, když byli u dveří, přišla pohroma. Zazněl známý velitelský hlas: „Pilastře mladší! Jste to vy?“ a Hugh věděl, že už má dohráno.

Celý zplihl. Zastavil se a otočil. Doktor Offerton vyšel z kaple v pravou chvíli a teď stál ve stínu krytého vchodu, vysoký, zasmušilý muž v kolejním hábitu a klobouku se čtverhrannou stříškou. Hugh zasténal. Doktor Offerton, oběť krádeže těch peněz, byl jistě ze všech učitelů nejméně nakloněn milosrdenství. Práskačka si přijde na své. Svaly jeho hýždí se bezděčně napjaly.

„Pojďte sem, Pilastře,“ pravil doktor Offerton.

Hugh se k němu přišoural a Tonio ho následoval. Proč já jenom tak riskuju, myslel si Hugh zoufale.

„Do ředitelny, okamžitě,“ řekl doktor Offerton.

„Ano, pane,“ řekl Hugh zkroušeně. Bylo to čím dál horší. Až říďa uvidí, co má na sobě, asi ho vyhodí ze školy. A jak to vysvětlí matce?

„Tak rychle!“ naléhal učitel netrpělivě.

Oba hoši se otočili, ale doktor Offerton řekl: „Vy ne, Silvo.“ Hugh a Tonio na sebe nechápavě mrkli. Proč má být potrestán Hugh a Tonio ne? Ale byl to příkaz, a tak Tonio vklouzl do budovy ložnic, kdežto Hugh se vydal za ředitelem.

Už jako by práskačku cítil. Věděl, že bude brečet, a to bylo ještě horší než bolest, protože ve třinácti už sám tušil, že je na brekot velký.

Ředitelův dům byl na odlehlé straně školního areálu a Hugh šel hodně pomalu, ale přesto se dostal na místo příliš brzy; služebná otevřela dveře, sotva zazvonil.

Potkal doktora Polesona v hale. Ředitel byl holohlavý muž buldočí tváře, ale teď z nějakého důvodu nevypadal tak rozkaceně, jak by měl. Místo aby ho vyslýchal, proč je mimo svůj pokoj a ještě k tomu mokrý, otevřel prostě dveře do pracovny a řekl tiše: „Jděte, mladý Pilastře.“ Zřejmě si šetří zlost až na výprask. Hugh vešel s bušícím srdcem.

Ke svému úžasu uviděl, že tam sedí jeho matka. A co horšího, že pláče.

„Vždyť já se byl jen koupat!“ zakoktal Hugh.

Dveře se za ním zavřely a on si uvědomil, že ředitel dovnitř nevešel.

Potom začal chápat, že tohle nemá nic společného s tím, že porušil zákaz vycházení, že šel plavat, ztratil část oblečení a dal se chytit napůl nahý.

Měl děsivý pocit, že tu jde o něco mnohem horšího.

„Mami, co se stalo?“ řekl. „Proč jsi přijela?“

„Ach bože, Hughu,“ vzlykala, „tatínek zemřel.“

III.

Sobota byla podle Maisie Robinsonové nejlepší den v týdnu. V sobotu dostával tatínek výplatu. Dnes bude k večeři maso a čerstvý chleba.

Seděla na schůdcích před domem a čekala s bratrem Dannym, až se taťka vrátí z práce. Dannymu bylo třináct, o dva roky víc než Maisii, a ona se v něm viděla, i když se k ní nechoval vždycky pěkně.

Domek, kde bydleli, stál v řadě dalších vlhkých, zatuchlých baráků na přístavní periferii malého města na severovýchodním pobřeží Anglie. Patřil paní MacNeilové, vdově. Ta bydlela v přední místnosti dole. Robinsonovi obývali zadní místnost a jiná rodina měla hořejšek. Když měl taťka přijít domů, stávala paní MacNeilová na schůdcích přede dveřmi a čekala na své peníze za činži.

Maisie měla hlad. Včera si u řezníka vyprosila pár rozsekaných kostí a taťka přinesl vodnici; udělali si ji dušenou a to bylo její poslední jídlo. Ale dnes byla sobota!

Snažila se nemyslet na večeři, protože jí potom kručelo v žaludku ještě víc. Aby vypudila jídlo z mysli, řekla Dannymu: „Taťka dnes ráno mluvil sprostě.“

„Co říkal?“

„Řekl, že paní MacNeilová je paskudniak.“

Danny se zahihňal. To slovo znamenalo něco jako hajzl. Obě děti žily ve své nové vlasti rok a mluvily anglicky plynně, ale jidiš nezapomněly.

Ve skutečnosti se nejmenovali Robinsonovi, ale Rabinowiczovi. Paní MacNeilová je nemohla ani cítit od chvíle, kdy se dozvěděla, že jsou Židé. Nikdy předtím se s žádným Židem nesetkala, a když jim byt pronajímala, myslela si, že jsou Francouzi. V tomhle městě žádní jiní Židé nebyli. Robinsonovi sem vlastně vůbec nechtěli; zaplatili si přeplavbu do místa, které se jmenovalo Manchester a kde bylo Židů plno, a lodní kapitán jim řekl, že Manchester je tady, ale to je podvedl. Když zjistili, že nejsou na správném místě, řekl tatínek, že si našetří peníze, aby se mohli do Manchesteru přestěhovat, ale pak maminka onemocněla. Byla nemocná pořád a oni byli pořád tady.

Taťka pracoval ve velikém skladišti na nábřeží, kde stálo nad vraty velkými písmeny „Tobias Pilaster a spol.“. Maisie si často říkala, kdo asi je ten „spol“. Tatínek pracoval jako skladník, zapisoval sudy barviv, které se přivážely dovnitř a odvážely ven. Byl pečlivý člověk, potrpěl si na záznamy a seznamy. Maminka byla úplně jiná. Vždycky byla z nich dvou podnikavější. Právě ona chtěla, aby se vydali do Anglie. Maminka ráda pořádala společnosti, chodila na výlety, setkávala se s novými lidmi, hezky se oblékala a hrála společenské hry. Proto ji měl taťka tolik rád, myslela si Maisie; takový jako ona být neuměl.

Teď už tu jiskru neměla. Ležela na staré žíněnce celý den, upadala do spánku a zas se probouzela, bledou tvář orosenou potem, měla horký dech a bylo jí cítit z úst. Doktor říkal, že potřebuje dobrou stravu, hodně čerstvých vajec a smetany a každý den hovězí; pak mu taťka zaplatil penězi, které měl na večeři. Ale teď se Maisie cítila provinile při každém jídle, protože věděla, že ujídá to, co by mamce mohlo zachránit život.

Maisie a Danny se naučili krást. Když byl trh, chodili do města a z hromad na náměstí vždycky štípli pár brambor a jablek. Trhovci měli oči na stopkách, ale občas něco odvedlo jejich pozornost – hádka kvůli drobným, psí rvačka, opilec – a děti hleděly popadnout, co se dalo. Když měly štěstí, potkaly nějaké stejně staré zazobané dítě; to se do něj pustily a obraly ho. Mělo u sebe často pomeranč nebo pytlík se sladkostmi a třeba i pár penny. Maisie se bála, že je chytnou, protože věděla, že maminka by se strašně styděla, jenže měla taky hlad.

Vzhlédla a viděla, že po ulici jde hlouček mužů. Podivila se, kdo to může být. Na to, aby šli domů dělníci z doků, bylo ještě moc brzy. Mluvili rozzlobeně, mávali rukama a zatínali pěsti. Když přišli blíž, poznala pana Rosse, který bydlel nahoře a pracoval s tatínkem u Pilasterových. Proč není v práci? Vyhodili ho? Vypadal dost naštvaně. Byl rudý ve tváři a klel, mluvil o blbých parchantech, všivých vydřiduších a prolhaných bastardech. Když se skupina přiblížila k domu, pan Ross se od ní odtrhl a vřítil se dovnitř, takže Maisie a Danny se před jeho okovanými botami museli rychle uklidit.

Když se Maisie rozhlédla znovu, viděla tatínka. Hubený, s černým plnovousem a měkkýma hnědýma očima, držel se opodál za ostatními a šel se skloněnou hlavou; vypadal tak sklesle a beznadějně, že Maisii bylo do pláče. „Tati, co se stalo,“ zeptala se. „Proč jdeš tak brzy?“

„Pojďte dovnitř,“ řekl tak tiše, že ho Maisie sotva uslyšela. Obě děti šly za ním do jejich pokoje vzadu. Klekl si u žíněnky a políbil maminku na ústa. „Firma zkrachovala,“ řekl jí v jidiš. „Toby Pilaster je bankrot.“

Maisie nevěděla, co to znamená, ale tatínek to říkal takovým tónem, že to znělo jako neštěstí. Rychle koukla po Dannym; pokrčil rameny. Ani on nerozuměl.

„Ale proč?“ řekla mamka.

„Byl to finanční krach,“ odpověděl tatínek. „Položila se jedna banka v Londýně.“

Maminka se v usilovném soustředění zamračila. „Ale tohle není Londýn,“ namítla. „Co je nám po Londýně?“

„Podrobnosti já neznám.“

„Takže nemáš práci?“

„Práci ani peníze.“

„Ale dnes vám přece zaplatili.“ Taťka sklopil hlavu. „Ne, nezaplatili.“

Maisie znovu mrkla po Dannym. Tomuhle rozuměli. Žádné peníze, to znamenalo žádné jídlo pro nikoho. Danny vypadal vyděšeně. Maisii bylo do pláče.

„Oni ti musejí zaplatit,“ šeptala maminka. „Pracoval jsi celý týden, tak ti zaplatit musejí.“

„Nemají peníze,“ řekl tatínek. „To je právě bankrot, když dlužíš lidem peníze a nemůžeš jim zaplatit.“

„Ale pan Pilaster je hodný člověk, vždycky jsi to říkal.“

„Toby Pilaster je po smrti. Oběsil se včera v noci ve své kanceláři v Londýně. Má syna v Dannyho věku.“

„Ale jak uživíme děti?“

„To nevím,“ řekl tatínek a k Maisiinu ustrnutí se rozplakal. „Mně je to tak líto, Sáro,“ naříkal a slzy se mu koulely do vousů. „Já tě přivedl do tohohle strašného místa, kde nejsou žádní Židé a nikdo nám nepomůže. Nemůžu zaplatit doktora, nemůžu koupit léky, nemůžu dát dětem najíst. Zklamal jsem tě. Mně je to tak líto, tak líto.“ Sklonil se a schoval si mokrou tvář na maminčiných prsou. Hladila mu roztřesenou rukou vlasy.

Maisie byla zděšená. Tatínek nikdy neplakal. To vypadalo, že nemají vůbec žádnou naději. Možná teď všichni umřou. Danny vstal, podíval se na Maisii a hlavou jí ukázal ke dveřím. Vstala také a po špičkách vyšli z místnosti. Maisie si sedla na schůdek přede dveřmi a rozplakala se. „Co budeme dělat?“ řekla.

„Budeme muset utéct,“ navrhl Danny.

Z těch slov ji zamrazilo u srdce. „To nemůžeme.“

„Musíme. Nemáme co jíst. Když tu zůstaneme, umřeme.“ Maisii nezáleželo na tom, jestli umře, ale napadlo ji něco jiného. Maminka by radši sama hladověla, jen aby se najedly děti. Když tady zůstanou, umře ona. Musejí odejít, aby ji zachránili. „Máš pravdu,“ řekla Maisie Dannymu. „Když odejdeme, snad taťka sežene dost jídla pro maminku. Musíme jít, kvůli ní.“ Poslouchala se, co říká, a trnula nad tím, co se s jejich rodinou děje. Bylo to ještě horší než ten den, kdy opouštěli Viskis a vesnické domky za nimi ještě hořely a oni nasedli do studeného vlaku, se vším, co měli, uloženým do dvou vaků z plachtoviny. Tenkrát věděla, že tatínek se o ni vždycky postará, ať se stane, co chce. Teď se musí o sebe postarat sama.

„Kam půjdeme?“ zašeptala.

„Já jdu do Ameriky.“

„Do Ameriky! A jak?“

„V přístavu je loď, která ráno za odlivu odpluje do Bostonu – v noci se tam vyšplhám po laně a schovám se na palubě do některého člunu.“

„Pojedeš jako černý pasažér,“ řekla Maisie se strachem a obdivem v hlase.

„Správně.“

Zadívala se na bratra a poprvé si všimla stínového knírku na jeho horním rtu. Stával se z něho mužský a jednou bude mít černý plnovous jako tatínek. „Jak dlouho to trvá do Ameriky?“ zeptala se.

Zaváhal, a pak s trochu přihlouplým výrazem řekl: „To nevím.“

Uvědomila si, že s ní ve svých plánech nepočítá, zkormoutila se a dostala strach. „Takže spolu nepůjdeme,“ podotkla smutně.

Vypadal provinile, ale nevyvracel, co řekla. „Já ti povím, co bys měla udělat,“ řekl. „Jdi do Newcastlu. Dojdeš tam za čtyři dny. To je veliké město, větší než Gdaňsk, a nikdo si tě tam nevšimne. Ostříháš si vlasy, ukradneš nějaké kalhoty a budeš dělat kluka. Půjdeš do velkých stájí a budeš pomáhat u koní – s těmi jsi to vždycky uměla. Když si tě tam oblíbí, budeš dostávat spropitné a za nějakou dobu můžeš dostat zaměstnání.“ Maisie si nedovedla představit, že by měla být úplně sama.

„Já bych radši jela s tebou,“ pípla nesměle.

„To nemůžeš. Už tak to budu mít dost těžké, abych se na lodi schoval a ukradl si něco k jídlu a tak. Nemohl bych se starat ještě o tebe.“

„Nemusel bys se o mě starat. Byla bych jako myška.“

„Bál bych se o tebe.“

„A když mě necháš samotnou, to se o mě bát nebudeš?“

„Musíme se postarat každý o sebe,“ řekl zlobně.

Viděla, že už se pevně rozhodl. Nikdy ho nedokázala přemluvit, když se už k něčemu odhodlal. Bojácně se ho zeptala: „Kdy bychom měli jít? Ráno?“

Zavrtěl hlavou. „Hned. Já se potřebuju dostat na loď, jakmile se setmí.“

„Myslíš to doopravdy?“

„Ano.“ Vstal, jako by to chtěl dokázat. Vstala také. „Máme si vzít něco s sebou?“

„Co?“

Pokrčila rameny. Neměla žádné šaty na převlečení, žádné památeční věci, vůbec nic, co by jí patřilo. Neměla nic k jídlu ani žádné peníze, které by si mohla vzít s sebou. „Chci dát mamince pusu na rozloučenou,“ řekla.

„Nedělej to,“ řekl Danny drsně. „Když to uděláš, zůstaneš tady.“

To byla pravda. Kdyby se teď šla na maminku podívat, nevydržela by to a všechno by jí pověděla. Těžce polkla. „Tak dobře,“ řekla potlačujíc slzy. „Můžeme jít.“

Odcházeli jeden vedle druhého.

Když došli na konec ulice, měla chuť se obrátit a naposled se na jejich dům podívat, ale bála se, že když to udělá, ztratí sílu; tak šla dál a zpátky se už neohlédla.

IV.

Z The Times:

CHARAKTER ANGLICKÉHO ŠKOLÁKA – Náměstek koronera pro Ashton, pan H. S. Wasbrough, provedl včera ve windfieldském Nádražním hotelu ohledání mrtvoly třináctiletého školáka Petera Jamese StJohn Middletona. Chlapec plaval v jezírku v opuštěném lomu poblíž Windfieldské školy, když si podle sdělení učiněného soudní instanci dva starší chlapci povšimli, že je zřejmě v nesnázích. Jeden ze starších hochů, Miguel Miranda, rodák z Kordovy, dosvědčil, že jeho druh Edward Pilaster, patnáctiletý, shodil svůj svrchní oděv a vrhl se do vody, aby mladšího chlapce zachránil, avšak marně. Windfieldský ředitel dr. Herbert Poleson tvrdil, že lom je mimo pozemek, kam mají žáci přístup, ale je si vědom, že nařízení se vždycky nedbá. Porota se usnesla na výroku, že jde o nešťastnou smrt utonutím. Náměstek koronera poté upozornil na srdnatost Edwarda Pilastera, který se snažil zachránit příteli život, a prohlásil, že charakter anglického školáka, utvářený školami, jako je Windfieldská, je vlastnost, na niž můžeme být právem hrdi.

V.

Mickymu Mirandovi Edwardova matka učarovala. Augusta Pilasterová byla vysoká žena ztepilé postavy, něco přes třicet. Měla černé vlasy a černé řasy a hrdou tvář s vysoko posazenými lícními kostmi, rovný ostrý nos a energickou bradu. Nebyla vlastně krásná a určitě ne milá, ale v tom pyšném obličeji se zračilo jakési mocné kouzlo. Měla na sobě černý kabát a černý klobouk, jak se to hodilo k vyšetřování, a působila o to dramatičtěji. A přesto tím nejpůsobivějším bylo pro Mickyho neklamné tušení, že ty strohé šaty obepínají smyslné tělo a že pod arogantním, panovačným chováním se tají vášnivá povaha. Nemohl z ní spustit oči.

Vedle ní seděl její manžel Josef, Edwardův otec, nehezký muž s kyselou tváří, asi čtyřicátník. Měl stejný nos ve tvaru široké čepele nože jako Edward a stejně světlou pleť, ale jeho plavé vlasy řídly a obličej mu lemovaly bujné licousy, jakoby náhradou za počínající pleš. Mickymu bylo divné, že si ho tak nádherná žena vzala. Musel být velmi bohatý – v tom to asi bude.

Vraceli se do školy ve voze najatém v Nádražním hotelu: pán a paní Pilasterovi, Edward s Mickym a ředitel Poleson. Micky s pobavením konstatoval, že ředitel byl také celý pryč z Augusty Pilasterové. Starý Poleson se vyptával, jestli ji vyšetřování neunavilo, zkoumal, jestli se jí v kočáře sedí pohodlně, nařídil kočímu, aby jel pomaleji, a když dorazili na místo, vyskočil z vozu, aby si dopřál potěšení vzít ji za ruku, když sestupovala. Nikdy neviděli v jeho buldočí tváři takové oživení.

Vyšetřování dopadlo dobře. Micky nasadil svůj nejotevřenější a nejpoctivější výraz, když líčil verzi, kterou si s Edwardem vymysleli, ale v duchu měl nahnáno. Britové dovedli být náramní pedanti, co se pravdivé výpovědi týče, a kdyby ho odhalili, byl by v pořádné bryndě. Ale soud byl tak unesen historkou o školákově hrdinství, že do ní nikdo nerýpal. Edward byl nervózní a při výpovědi koktal, ale koroner to omlouval jeho rozpaky, že se mu nepodařilo zachránit Peterovi život, a přesvědčoval ho, aby si nedělal výčitky.

Nikdo z ostatních hochů k výslechu povolán nebyl. Hugha vzali kvůli otcově smrti ze školy ten den, kdy k utonutí došlo. Tonio nebyl o svědectví požádán, protože nikdo nevěděl, že byl tragédii přítomen. Micky mu pohrozil, aby mlčel. Další svědek, neznámý kluk ze vzdáleného konce jezírka, se nepřihlásil.

Rodiče Petera Middletona byli příliš zdrceni žalem, než aby se dostavili. Poslali svého právníka, ospale mžourajícího pána, kterému šlo jen o to, aby se celá věc sprovodila ze světa s co nejmenším rozruchem. Přítomen byl Peterův starší bratr David a dost se rozčilil, když právník odmítal položit Mickymu nebo Edwardovi jakoukoli otázku, ale k Mickyho úlevě ten starý muž jeho šepotavý protest odbyl mávnutím ruky. Micky mu byl za tu pohodlnost vděčný – Edward se mohl při skeptickém výslechu položit.

V ředitelově zatuchlé pracovně paní Pilasterová Edwarda objala a políbila mu ranku na čele, způsobenou Toniovým kamenem. „Moje ubohé dítě,“ řekla. Micky a Edward nikomu neřekli, že Tonio hodil po Edwardovi kámen, protože by museli vysvětlit, proč to udělal. Místo toho řekli, že se Edward uhodil do hlavy, když se vrhal Peterovi na pomoc. Když popíjeli čaj, viděl Micky Edwarda v podobě, v jaké ho neznal. Matka seděla vedle něho na pohovce, stále se ho dotýkala a říkala mu Teddy. On místo aby byl na rozpacích, což by byla reakce většiny kluků, si to zřejmě vychutnával a pořád měl pro ni andělský úsměv, jaký u něho Micky nikdy neviděl. Ona je do něho blázen a on to zbožňuje, uvažoval Micky.

Po pár minutách společenských zdvořilostí se paní Pilasterová náhle zvedla, k překvapení mužů, kteří také vstali.

„Vy si určitě chcete zakouřit, doktore Polesone,“ řekla. Aniž čekala na odpověď, pokračovala: „Pan Pilaster se s vámi projde po zahradě a dá si doutník. Ty jdi s tatínkem, drahý Teddy. Já bych si ráda pobyla pár tichých minut v kapli. Snad by mě tam mohl dovést Micky.“

„Rozhodně, rozhodně, rozhodně,“ breptal ředitel a div se nepřetrhl snahou vyhovět celé té řadě povelů. „Mirando, honem!“

Na Mickyho to udělalo dojem. Jak lehounce je všechny přiměla dělat, co chce! Otevřel jí dveře a vyšel za ní.

V hale řekl zdvořile: „Nepřála byste si slunečník, paní Pilasterová? Slunce je dost palčivé.“

„Ne, děkuji.“

Vyšli ven. Před ředitelovým domem postávalo plno chlapců. Micky si uvědomil, že se zpráva o Pilasterově oslňující matce roznesla a že se všichni přišli na ni podívat. Cítil se dobře jako její doprovod a vedl ji řadou dvorků a prostranství ke školní kapli. „Mám na vás počkat venku?“ nabídl se.

„Pojď dovnitř. Chci s tebou mluvit.“

Zneklidněl. Potěšení z toho, že provází vnadnou zralou ženu školním areálem, se vytrácelo a bylo mu divné, nač se ho chce o samotě ptát.

V kapli nikdo nebyl. Sedla si do zadní lavice a ukázala mu na místo vedle sebe. Pohlédla mu přímo do očí a prohlásila:

„Teď mi pověz pravdu.“

Augusta postřehla v chlapcově výrazu záblesk překvapení a obav a věděla, že se nemýlila.

On se ale ve chvilce vzpamatoval: „Už jsem vám pravdu řekl.“

Zavrtěla hlavou. „Neřekl.“ Usmál se.

Ten úsměv ji překvapil. Dostala se mu na kobylku; věděla, že se ten kluk musí bránit, a on se na ni přesto dokázal usmát. Málokterý muž odolal její silné vůli, ale tenhle zřejmě patří k těm výjimečným, přestože je tak mladý. „Kolik je ti let?“ zeptala se.

„Šestnáct.“

Prohlížela si ho. Vypadal až provokativně dobře se svými vlnitými, tmavě kaštanovými vlasy a hladkou pletí, i když v jeho očích s těžkými víčky a v plných rtech už byl náznak neblahé poživačnosti. Trochu jí připomínal bohorovného a uhlazeného hraběte Stranga… S bolestně provinilým pocitem tu myšlenku zapudila. „Peter Middleton neměl žádné potíže, když jste k tomu jezírku přišli,“ řekla. „Docela klidně si plaval sem a tam.“

„Jak to můžete tvrdit?“ zeptal se chladně.

Cítila, že má strach, ale zůstával klidný. Byl opravdu mimořádně vyspělý. Zjistila, že mimoděk odkrývá karty. „Zapomínáš, že tam byl Hugh Pilaster,“ řekla. „To je můj synovec. Jeho otec si vzal minulý týden život, jak asi víš, a proto tu taky není. Ale vyprávěl o tom své matce, což je moje švagrová.“

„Co jí řekl?“

Augusta se zamračila. „Řekl, že Edward hodil Peterovi šaty do vody.“ Skutečně nechápala, proč Teddy něco takového dělal.

„A potom?“

Augusta se usmála. Ten chlapec začal usměrňovat hovor po svém. Předpokládala, že ho bude vyslýchat, a on zatím vyzvídá na ní. „Ty mi prostě pověz, co se skutečně stalo,“ řekla.

Přikývl. „Tak dobře.“

Po těch slovech se Augustě ulevilo i přitížilo. Chtěla znát pravdu, ale zároveň se jí i bála. Chudáček Teddy – jako nemluvně málem umřel, protože s Augustiným mlékem nebylo něco v pořádku a on se jí přímo ztrácel před očima, než lékaři zjistili, oč jde, a doporučili kojnou. Od té doby byl přecitlivělý, potřeboval nutně její ochranu. Kdyby bylo po jejím, nebyl by šel do internátní školy, ale jeho otec si nedal říci… Věnovala zase pozornost Mickymu.

„Edward nemyslel nic zlého,“ začal Micky. „On jen tak trochu trojčil. Hodil klukům šaty do vody, aby byla legrace.“ Augusta přikývla. To jí připadalo normální, kluci si dělali naschvály. Chudáček Teddy si takových věcí asi také musel hodně užít.

„Potom Hugh shodil Edwarda do vody.“

„S malým Hughem byly vždycky potíže,“ řekla Augusta.

„Je úplně stejný jako jeho nezdárný otec.“ Astejně jako jeho otec patrně skončí, pomyslela si pro sebe.

„Všichni ostatní kluci se smáli a Edward strčil Peterovi hlavu pod vodu, aby si to pamatoval. Hugh utekl. Potom Tonio hodil na Edwarda kámen.“

Augusta se zděsila: „Ale vždyť ho mohl omráčit a on se mohl utopit!“

„No, nic takového se nestalo a on začal Tonia honit. Já se díval na ně a Petera Middletona si nikdo nevšímal. Tonio nakonec Edwardovi utekl. Teprve potom jsme zpozorovali, že se Peter nehýbe. Nevěděli jsme, co se mu vlastně stalo, snad ho to Edwardovo potápění tak vyčerpalo, že neměl dost síly nebo dechu, aby vylezl z jezírka. Teď ležel na vodě obličejem dolů. Hned jsme ho vytáhli, ale byl mrtvý.“

Vlastně to nebyla Edwardova vina, uvažovala Augusta. Kluci se vždycky chovají k sobě surově. Ale stejně byla velmi ráda, že tahle verze nevyšla při vyšetřování najevo. Díky bohu, že Micky Edwarda kryl. „Co druzí hoši?“ zeptala se.

„Ti musí vědět, jak to bylo.“

„Bylo štěstí, že Hugh ještě ten den odešel ze školy.“

„A ten druhý – říkal jsi, že se jmenuje Tony?“

„Antonio Silva. Prostě Tonio. S ním si nedělejte starosti. Je to můj krajan. Ten udělá, co mu řeknu.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„On ví, že kdyby mě dostal do nesnází, jeho rodina doma to zaplatí.“

Ten chlapec měl při těch slovech v hlase něco mrazivého a Augusta se zachvěla.

„Nemám vám přinést šálu?“ zeptal se Micky pozorně.

Augusta potřásla hlavou. „Žádný z těch ostatních chlapců neviděl, co se stalo?“

Micky se zamračil. „V jezírku plaval ještě jeden kluk, když jsme tam přišli.“

„Kdo?“

Potřásl hlavou. „Neviděl jsem mu do obličeje a nevěděl jsem, že to bude důležité.“

„Viděl, co se stalo?“

„Nevím. Nejsem si jistý, kdy zmizel.“

„Ale byl už pryč, když jste mrtvého vytahovali z vody?“

„Ano.“

„Kéž bychom věděli, kdo to byl,“ řekla Augusta starostlivě.

„Nemusel to být ani kluk ze školy,“ podotkl Micky. „Mohl být z města. Ostatně se nepřihlásil jako svědek, a je jedno proč, takže myslím, že nám není nebezpečný.“

Není nám nebezpečný. Augusta si v tu chvíli uvědomila, že je s Mickym namočena do něčeho nepočestného, možná protizákonného. Ta situace se jí nelíbila. Dostala se do ní nevědomky a teď byla v pasti. Podívala se na něho tvrdě a řekla: „Co chceš?“

Poprvé ho zastihla nepřipraveného. S užaslým výrazem vyhrkl: „Jak to myslíte?“

„Kryl jsi mého syna. Dnes jsi křivě přísahal.“ Viděla, že ho její přímočarost vyvedla z míry. To ji potěšilo, teď měla zase vrch. „Nevěřím, že jsi takové riziko podstoupil jen z dobrého srdce. Myslím, že za to něco chceš. Proč mi rovnou neřekneš co?“

Viděla, že v tu chvíli zabloudil pohledem na její ňadra, a vteřinu s úlekem čekala nějaký nemravný návrh. On pak řekl: „Chtěl bych u vás strávit léto.“

To tedy nečekala: „Proč?“

„Mně trvá cesta domů šest týdnů. Musím zůstávat přes prázdniny ve škole, strašně nerad jsem tam sám a je to děsná otrava. Byl bych rád, kdybyste mě pozvali, abych byl přes léto s Edwardem.“

Najednou to byl zase školák. Myslela, že bude chtít peníze nebo zaměstnání v bance Pilasterových. Ale tohle se zdálo jako žádost nepatrná, skoro dětinská. Ale pro něj to zřejmě nic nepatrného nebylo. Vždyť je mu teprve šestnáct, pomyslela si.

„Vezmeme tě na léto k sobě, a rádi,“ řekla. Nebylo jí to vůbec proti mysli. Byl to po některých stránkách dost hrozný mladík, ale chovat se uměl dokonale a dobře vypadal, jako host nemohl působit žádné nesnáze. A mohl mít dobrý vliv na Edwarda. Pokud by Teddy měl nějakou chybu, pak tu, že není dost cílevědomý. Micky je pravý opak. Třeba se něco z jeho pevné vůle přenese na jejího Teddyho.

Micky v úsměvu zasvítil bílými zuby. „Děkuji vám,“ řekl. Zdálo se, že má upřímnou radost.

Pocítila potřebu být na chvíli sama a uvažovat o tom, co slyšela. „Teď už běž,“ nařídila mu. „K ředitelovu domu trefím sama.“

Vstal z lavice, kde seděl. „Jsem vám velmi vděčný,“ řekl a podával jí ruku.

Stiskla ji. „Já jsem vděčná tobě, že chráníš Teddyho.“

Sehnul se, jako by jí chtěl políbit ruku, a pak ji, k jejímu ustrnutí, políbil na rty. Stalo se to tak rychle, že neměla čas uhnout. Hledala slova protestu, zatímco se napřimoval, ale nic ji nenapadlo. Příští okamžik už byl pryč.

To byla opovážlivost! Neměl si dovolit žádný polibek, natož na ústa. Co si o sobě myslí? První, co ji napadlo, bylo odvolat pozvání na léto. Ale to rozhodně nejde.

Proč vlastně ne? ptala se sama sebe. Proč by nemohla zrušit pozvání, které se týkalo obyčejného školáka? Počínal si drze, takže nemá u nich co dělat.

Ale pomyšlení, že by měla zrušit svůj slib, ji rozlaďovalo. Nešlo jen o to, že Micky zachránil Teddyho před hanbou, to si uvědomovala. Bylo to horší. Dala se s ním do spolku proti zákonu. Tím se vůči němu stávala nepříjemně zranitelnou.

Dlouho seděla v chladu kaple a přemítala se zřetelným pocitem znepokojení, jak ten pohledný, chytrý chlapec své síly využije.

DÍL PRVNÍ

1873

PRVNÍ KAPITOLA

 Květen

I.

Když bylo Mickymu Mirandovi třiadvacet, přijel jeho otec do Londýna kupovat pušky.

Seňor Carlos Raul Xavier Miranda, zvaný odjakživa „papá“, byl malý muž, široký v ramenou. Z jeho osmahlé tváře čišela útočnost a bezohlednost. V kožených nohavicích a se širokým kloboukem v sedle kaštanového hřebce se asi vyjímal vznešeně a velitelsky, ale tady v Hyde Parku, když měl na sobě fráček a cylindr, vypadal legračně a měl proto nebezpečně špatnou náladu.

Nepodobali se jeden druhému. Micky byl vysoký a štíhlý, měl pravidelné rysy a prosazoval se spíš úsměvem než hněvivými vráskami. Velice si potrpěl na zjemnělosti londýnského života: na krásné šaty, vybrané způsoby, lněné ložní prádlo a vodovod v domě. Děsil se toho, že ho papá bude chtít odvézt s sebou do Kordovy. Nedovedl se smířit s představou, že by měl zase trávit dny v sedle a noci na tvrdé zemi. Ještě horší byly vyhlídky, že by podléhal poručnictví staršího bratra Paula, který jako by otci z oka vypadl. Micky by se možná jednou domů vrátil, ale jen jako významný muž, jemuž by nikdo neměl co poroučet, ne jako mladší syn papá Mirandy. Zatím musel otce přesvědčit, že mu je užitečnější tady v Londýně než doma v Kordově.

Kráčeli po třídě South Carriage, bylo slunné sobotní odpoledne. Park se jen hemžil fešně oblečenými Londýňany, ať se procházeli pěšky, nebo projížděli na koních či v otevřených kočárech; vesměs užívali teplé pohody. Kdo si neužíval, byl papá. „Já ty pušky musím mít!“ mumlal si pro sebe španělsky. Opakoval to dvakrát.

Micky promluvil týmž jazykem. „Mohl bys je koupit doma,“ pokusil se o repliku.

„Dva tisíce pušek?“ řekl papá. „Možná bych mohl. Ale o takové velké koupi by se dozvěděl kdekdo.“

Takže to chtěl udržet v tajnosti. Micky neměl tušení, co papá chystá. Peníze za dva tisíce pušek a střelivo do nich by patrně vyčerpaly rodinnou pokladnu až na dno. Nač papá zčistajasna potřebuje takový arzenál? V Kordově nebyla žádná válka od legendárního tažení honáků dobytka, když papá vedl své lidi přes Andy, aby osvobodil provincii Santamaria od španělské nadvlády. K čemu by ty zbraně měly sloužit? Když sečetl otcovy honáky, příbuzné a lidi na něm nějak závislé, nedalo to dohromady ani tisíc mužů. Papá musí plánovat verbování dalších. Proti komu by bojovali? Papá sám o tom mlčel a Micky se ho bál zeptat.

Místo toho řekl: „Kromě toho bys asi doma nesehnal zbraně tak kvalitní.“

„To je pravda,“ připustil papá. „Westley-Richards je nejlepší puška, jakou jsem kdy viděl.“

Micky dovedl otci s výběrem pušek pomoci. Vždycky ho fascinovaly zbraně všeho druhu a sledoval poslední technické vymoženosti. Papá potřeboval pušky s krátkou hlavní, s nimiž by se dobře zacházelo na koních. Micky ho vzal do továrny v Birminghamu a ukázal mu karabinu Westley-Richards s nabíjením zezadu, které se přezdívalo „opičí ocas“, protože měla prohnutou natahovací páku závěru.

„A vyrábějí je tak rychle,“ řekl Micky.

„Čekal jsem, že to bude trvat šest měsíců. A oni jsou schopni je dodat za pár dní!“

„To dělají ty jejich americké stroje.“ Za starých časů, kdy pušky vyráběli zbrojíři sestavující jejich součástky nespolehlivou ruční prací, by skutečně trvalo šest měsíců, než by byly hotové dva tisíce pušek, ale díky přesnosti moderních strojů se součástka kterékoli pušky hodila do kterékoli jiné pušky téže značky a dobře vybavená továrna mohla vychrlit stovky stejných zbraní denně, jako by to byly špendlíky.

„A ten stroj, který vyrábí 200 000 patron denně!“ potřásal papá v obdivu hlavou. Pak zase upadl do špatné nálady a zasmušile bručel: „Ale jak můžou chtít peníze dřív, než dodají pušky?“

Papá nevěděl nic o mezinárodním obchodě a předpokládal, že výrobce dodá pušky do Kordovy a tam dostane peníze. Jenže to bylo naopak: Zaplatit se muselo dřív, než zbraně opustily birminghamskou továrnu.

Ale papá nehodlal posílat bedničky se stříbrnými mincemi přes Atlantik. A co horšího, nemohl dát z rukou celý rodinný majetek, dokud bezpečně nepřevezme zbraně.

„My ten problém vyřešíme, papá,“ chlácholil ho Micky.

„Od toho jsou tady obchodní banky.“

„Vylož mi to celé ještě jednou,“ řekl papá. „Chci si být jistý, že tomu rozumím.“

Mickymu dělalo dobře, že může otci něco vysvětlovat.

„Banka zaplatí výrobci v Birminghamu. Postará se o přepravu zbraní do Kordovy a na cestu je pojistí. Když se dostanou na místo, přijme od vás banka platbu ve své kordovské filiálce.“

„Ale budou muset to stříbro převézt do Anglie.“

„To není nutné. Mohou jím zaplatit náklad soleného hovězího, který půjde z Kordovy do Londýna.“

„Odkud berou zisk?“

„Na všem si něco přirazí. Výrobci zaplatí o něco méně, mají svou provizi z dopravného a pojistného a vám za ty pušky něco připočtou.“

Papá kývl. Nechtěl to dát najevo, ale Micky si získal jeho respekt a byl tím nadmíru potěšen.

Vyšli z parku a kráčeli po Kensington Gore k domu Josefa a Augusty Pilasterových.

Během sedmi let od utonutí Petera Middletona trávil Micky každé prázdniny s Pilasterovými. Po škole cestoval s Edwardem rok po Evropě a bydleli spolu celá tři léta na Oxfordské univerzitě, kdy se věnovali pití, kartám a různým radovánkám, aniž valně předstírali, že studují.

Micky už nikdy Augustu nepolíbil. Byl by to udělal rád. Byl by rád zašel dál než k polibkům. A cítil, že ona by možná nebyla proti. Pod slupkou chladné arogance se skrývalo horké srdce vášnivé a smyslné ženy, tím si byl jistý. Ale rozum mu kázal, aby se držel zpátky. Dosáhl čehosi nesmírně cenného, když byl u jedné z nejbohatších anglických rodin přijímán téměř jako syn, a bylo by bláznovství ohrožovat tak skvělé postavení tím, že by Josefovi svedl ženu. Přesto si nedovedl odepřít alespoň živé představy na toto téma.

Edwardovi rodiče se nedávno přestěhovali do nového domu. Kensington Gore, ještě nedávno venkovská silnice vedoucí poli do vesnice Kensington, byla nyní na jižní straně vroubena honosnými panskými sídly. Na severní straně se prostíral Hyde Park a zahrady Kensingtonského paláce. Dokonalé místo pro obydlí rodiny bohatého obchodníka. Co se týče architektonického provedení, tím si Micky už tak jistý nebyl. Dům byl postaven z červených cihel a bílého kamene, nad prvním poschodím měl obrovský štít, jehož trojúhelník uzavíral tři řady oken – šest, potom čtyři a nahoře dvě. Štít se zvedal stupňovitě a na každém stupni stály kamenné sochy zvířat – lvů, draků a opic. Na samém vrcholu trůnila loď s rozvinutými plachtami. Snad měla představovat otrokářskou loď, která podle rodinné legendy založila pilasterovské jmění.

„Dal bych krk na to, že druhý takovýhle dům v Londýně není,“ poznamenal Micky, když s otcem stáli před ním a prohlíželi si jej.

Papá odpověděl španělsky: „Nepochybuji, že právě to si ta dáma přála.“

Micky přikývl. Papá ještě Augustu neviděl, ale už ji dovedl odhadnout.

Dům měl také prostorná sklepení. Nad jejich úrovní se klenul můstek vedoucí ke krytým domovním dveřím. Ty byly otevřené a oba muži vešli.

Augusta pořádala odpolední čajovou společnost, aby předvedla své sídlo. V hale s dubovým obložením bylo plno lidí a služebnictva. Micky s otcem dali sluhovi klobouky a proklestili si tlačenicí cestu do velkého přijímacího salonu v zadní části domu. Francouzská okna byla otevřena a společnost se rozptýlila po terase vyzdobené vlaječkami a po dlouhém pruhu zahrady.

Micky si k otcovu představení úmyslně vybral rušnou společenskou záležitost, protože papá neměl vždycky způsoby na londýnské úrovni a bylo lepší, aby se s ním Pilasterovi seznamovali postupně. Ani v kordovských poměrech si na společenské jemnůstky nepotrpěl a provázet ho Londýnem bylo jako vodit na řemínku lva. Trval na tom, že bude vždycky nosit pod kabátem pistoli.

Papá nepotřeboval, aby mu Micky Augustu ukázal. Stála uprostřed místnosti v hedvábné róbě vznešeně modré barvy s hlubokým čtvercovým výstřihem, který odhaloval kyprost jejího poprsí. Když jí papá potřásal rukou, upřela na něj hypnotický pohled svých temných očí a řekla hlubokým, sametovým hlasem: „Seňore Mirando, jsem potěšena, že vás konečně poznávám.“

Papá byl rázem unesen. Sklonil se nad její rukou. „Nikdy se vám nebudu moci odvděčit za vaši laskavost k Miguelovi,“ pravil kostrbatou angličtinou.

Micky pozorně sledoval, jak Augusta uplatňuje na otci své kouzlo. Změnila se jen velmi málo od té doby, co ji ve windfieldské kapli políbil. Jedna nebo dvě vrásky navíc kolem očí jen zdůrazňovaly jejich krásu. Čerň jejích vlasů ještě zvýrazňovala občasná stříbrná nitka, a pokud maličko přibrala, byla její postava o to svůdnější.

„Micky mi často vyprávěl o vašem nádherném ranči,“ říkala otci.

Papá ztlumil hlas. „Musíte nás někdy navštívit.“

Bůh uchovej, pomyslel si Micky. Augusta by se do Kordovy hodila asi jako plameňák do uhelné šachty.

„Možná, že to udělám,“ řekla Augusta. „Jak je to daleko?“

„Na těch nových lodích to trvá jen měsíc.“

Stále ještě ji držel za ruku, povšiml si Micky. A jeho hlas přímo předl. Už ho měla v moci. Mickyho bodl osten žárlivosti. Pokud má někdo s Augustou flirtovat, pak by to měl být Micky, ne papá.

„Slyšela jsem, že Kordova je krásná země,“ horlila Augusta. Micky se modlil, aby papá neřekl něco nevhodného. Ale on dovedl být šarmantní, když mu to vyhovovalo, a teď právě hrál pro Augustu romantického jihoamerického granda. „Mohu vám slíbit, že bychom vás přivítali jako královnu, kterou jste,“ řekl tiše. Bylo zřejmé, že o ni usiluje.

Ale na Augustu si nepřišel. „To je ovšem mimořádně lákavá vyhlídka,“ řekla s bezostyšnou neupřímností někam do vzduchu nad jeho hlavou. Zároveň vyprostila ruku z jeho sevření, podívala se mu přes rameno a zvolala: „Ale kapitáne Tilotsone, to je milé, že jste přišel!“ A odvrátila se, aby přivítala nového hosta.

Papá zůstal bez dechu. Chvíli trvalo, než se vzpamatoval, pak řekl stroze: „Zaveď mne k šéfovi té banky.“

„Jistě,“ řekl Micky nervózně. Ohlížel se po starém panu Sethovi. Shromáždil se tu celý pilasterovský klan, včetně staropanenských tet, synovců a neteří, sešvagřenců a vzdálenějších příbuzných. Postřehl pár poslanců s hrstkou nižší šlechty. Většina ostatních hostů byli obchodní partneři, usuzoval Micky, a také konkurenti, pomyslel si, když spatřil hubenou, vzpřímenou postavu Bena Greenbourna, šéfa Greenbournovy banky, o němž se říkalo, že je nejbohatší člověk na světě. Ben byl otec Solomona, chlapce, kterého Micky znal jako Fattyho Greenbourna. Po škole se přestali stýkat. Fatty nestudoval na univerzitě, ani nepodnikal cesty po Evropě, ale nastoupil rovnou do otcova podniku.

Šlechta šmahem pokládala za vulgární mluvit o penězích, ale v této společnosti žádné takové zábrany neplatily a Micky slyšel znova a znova slovo „krach“. Ten výraz se často objevoval i v novinách, psán po německu, protože se poprvé objevil v Rakousku. Ceny akcií klesaly a diskontní sazba stoupala, jak ho informoval Edward, který nedávno začal pracovat v rodinné bance. Někteří lidé se strachovali, ale Pilasterovi byli přesvědčeni, že Londýn se nedá Vídní strhnout.

Micky zavedl otce francouzským oknem na dlážděnou terasu, kde byly pod pruhovanými přístřešky dřevěné lavičky. Tam našli starého pana Setha, který si hověl s plédem na kolenou, přestože bylo vlahé jarní povětří. Sužovala ho nějaká neurčitá choroba a vypadal velmi křehce, ale honosil se pilasterovským nosem, tou širokou zahnutou čepelí, jež mu dodával hrozivé vzezření.

Nad starým mužem se nakláněla jedna z pozvaných dam a říkala: „Jaká škoda, že se necítíte dost dobře, abyste se mohl účastnit levée u dvora, pane Pilastere!“

Micky by byl mohl tu dámu upozornit, že těmito slovy se Pilasterovi nezavděčí.

„Naopak, já jsem rád, že se mohu vymluvit,“ zaskuhral Seth. „Nevidím důvod, proč poklekat před lidmi, kteří si v životě nevydělali ani penny.“

„Ale princ Waleský – taková čest!“

Seth neměl náladu na to, aby snášel něčí odpor – v takové náladě býval ostatně zřídka –, a teď pronesl: „Mladá dámo, jméno Pilaster platí jako záruka počestného jednání i v takových koutech světa, kde o princovi Waleském nikdy neslyšeli.“

„Ale, pane Pilastere, to zní, skoro jako byste měl výhrady ke královské rodině!“ trvala na svém žena, násilně se pokoušejíc o rozverný tón.

Seth si nepočínal rozverně dobrých sedmdesát let. „Já neschvaluji zahálku,“ řekl. „Bible praví: ‚Kdo nechce pracovat, ať nejí.‘ Svatý Pavel to napsal ve druhém listě Tesalonickým, kapitola třetí, verš desátý, a nápadně se vyhnul tomu, aby lidi královského rodu z toho pravidla vyňal.“

Dáma se ve zmatku vzdálila. Micky potlačil úšklebek a řekl: „Pane Pilastere, dovoluji si vám představit svého otce, seňora Carlose Mirandu, který sem přijel z Kordovy na návštěvu.“

Pánové si potřásli rukama. „Kordova, říkáte? Moje banka má pobočku ve vašem hlavním městě, v Palmě.“

„Já se do hlavního města dostanu velmi zřídka,“ odpověděl papá. „Mám ranč v provincii Santamaria.“

„Takže chováte hovězí dobytek.“

„Ano.“

„Zajímejte se o chladírenskou techniku.“

Papá nerozuměl. Micky se ujal vysvětlení: „Někdo vymyslel přístroj, kterým se dá maso udržet v chladu. Pokud to zařízení dokážou instalovat na lodích, budeme moci posílat čerstvé maso po celém světě bez nasolování.“

Papá se zamračil. „To by mohlo být pro nás zlé. Mám závod k nasolování masa.“

„Zbourejte ho,“ řekl Seth. „Dejte se na chladírenství.“

Papá neměl rád, když mu lidé říkali, co má dělat, a Micky trochu znervózněl. Koutkem oka zahlédl Edwarda. „Papá, chci tě seznámit se svým nejlepším přítelem,“ zvolal. Podařilo se mu otce odlákat od Setha. „Dovol, abych ti představil Edwarda Pilastera.“

Papá zkoumal Edwarda chladným, pronikavým pohledem. Edward nebyl žádný krasavec – podobal se otci, ne matce –, ale vypadal jako zdravý selský synek, svalnatý a s čistou pletí. Ponocování a spousta vypitého vína na něm nebyly znát – alespoň zatím. Papá mu potřásl rukou a řekl: „Vy se přátelíte už hodně let.“

„Jedna duše, jedno tělo,“ opáčil Edward. Papá se zamračil, nerozuměl tomu.

Micky se zeptal: „Mohli bychom si promluvit na chvíli obchodně?“

Sešli z terasy na nedávno položený trávník. Po okrajích byly v čerstvě zryté půdě vysazeny malé keříky. „Papá tady uzavírá velkou koupi a potřebuje zařídit lodní přepravu a financování,“ pokračoval Micky. „Mohl by to být první obchůdek, kterým bys přispěl do rodinné banky.“

Edward nasadil dychtivý výraz. „Velmi rád to pro vás zařídím,“ řekl panu Mirandovi. „Byl byste tak laskav a přišel zítra ráno za mnou do banky, abychom se mohli dohodnout na všem, co je potřeba?“

„Přijdu,“ souhlasil papá.

Micky řekl: „Pověz mi něco. Dejme tomu, že se loď potopí. Kdo tu ztrátu odnese – my, nebo banka?“

„Ani jeden, ani druhý,“ řekl Edward samolibě. „Náklad bude pojištěn u Lloydů. My prostě dostaneme pojistné a pošleme vám novou zásilku. Vy nezaplatíte, dokud nedostanete zboží. O jaký náklad ostatně půjde?“

„Pušky.“

Edward protáhl obličej. „Ó jé, to vám nemohu pomoci.“ Micky nevěřil svým uším. „Proč?“

„Kvůli starému panu Sethovi. On je metodista, rozumíš. To je koneckonců celá rodina, ale on je o hodně zbožnější než většina ostatních. V žádném případě nebude financovat nákup zbraní, a protože je hlavní společník, řídí se tím politika banky.“

„Kčertu,“ zaklel Micky. Se strachem mrkl po otci. Papá neštěstí jejich rozhovoru nerozuměl. Mickymu se sevřel žaludek. Přece jeho plán neztroskotá na něčem tak pitomém, jako je Sethovo náboženství? „Ten zatracený starý pokrytec je prakticky po smrti, tak proč má do toho mluvit?“

„Chystá se jít na odpočinek,“ připustil Edward. „Ale po něm myslím nastoupí strýc Samuel a ten má stejné názory.“ Jedno horší než druhé. Samuel byl Sethův syn, starý mládenec, třiapadesátník zdravý jako řípa. „Budeme zkrátka muset jít do jiné banky,“ pokrčil rameny Micky.

Edward řekl: „To by mohlo jít hladce, pokud se ovšem můžete vykázat několika dobrými obchodními referencemi.“

„Referencemi? Proč?“

„Podívej, bance vždycky hrozí riziko, že kupec odstoupí od smlouvy a nechá jí na krku náklad zboží, které nikdo nechce, někde na druhém konci světa. Potřebuje prostě nějakou záruku, že jedná se seriózním obchodníkem.“

Edward si ovšem neuvědomoval, že pojem seriózní obchodník v Jižní Americe zatím neexistuje. Papá byl caudillo,

provinční velkostatkář, disponující 40 000 hektary pampy a pracovní silou honáků, kteří byli zároveň jeho soukromou armádou. Vládl mocí, jakou Britové nepoznali od středověku. Stejně byste mohli chtít reference po Vilému Dobyvateli. Micky předstíral, že není vyveden z míry. „Samozřejmě že něco seženeme.“ Ve skutečnosti si nevěděl rady. Ale pokud má zůstat v Londýně, musí tuhle věc dovést ke zdárnému konci. Otočili se a zamířili zpátky k terase plné lidí. Micky skrýval své znepokojení. Papá ještě nepochopil, že narazili na vážné potíže, ale později mu to bude muset vysvětlit – a to bude zlé. Papá nezdar nepromíjí a z jeho hněvu jde hrůza.

Na terase se objevila Augusta a mluvila s Edwardem. „Najdi mi Hasteada, Tedoušku,“ řekla. Hastead byl její oddaný velšský majordom. „Došel nám cordial a ten nešťastník někam zmizel.“ Edward odešel. Poctila Mirandu staršího vřelým, důvěrným úsměvem. „Cítíte se dobře v naší malé společnosti, seňore?“

„Velmi dobře, děkuji vám,“ řekl papá.

„Musíte vypít trochu čaje nebo sklenku cordialu.“

Papá by si dal raději tequilu, to Micky věděl, ale alkoholické nápoje se na metodistických čajových dýcháncích nepodávaly.

Augusta pohlédla na Mickyho. Uměla rychle postřehnout náladu druhých lidí a teď řekla: „Vidím, že se v téhle společnosti nebavíš. Co se děje?“

Bez váhání se jí svěřil. „Doufal jsem, že papá pomůže Edwardovi obstarat nový obchod pro banku, ale jde v něm o zbraně a střelivo a Edward mi právě vysvětlil, že strýček Seth obchody se zbraněmi nefinancuje.“

„Seth už dlouho hlavním společníkem nebude,“ podotkla Augusta.

„Jenže Samuel zřejmě smýšlí stejně jako jeho otec.“

„Opravdu?“ řekla Augusta a znělo to zchytrale. „A kdo tvrdí, že příštím hlavním společníkem bude Samuel?“

II.

Hugh Pilaster si uvázal novou, blankytně modrou kravatu ascotovského stylu, u krku mírně vzedmutou a upevněnou jehlicí. Bylo by záhodno, aby si pořídil i nový kabát, ale vydělával jen 68 liber ročně, a tak mu nezbylo než starý oblek oživit novou kravatou. Ascot byl poslední výkřik módy a blankytná modř působila odvážně, ale když se zhlížel ve velkém zrcadle nad krbem v přijímacím pokoji tety Augusty, věděl, že modrá kravata a černý oblek jdou dobře dohromady s jeho modrýma očima a černými vlasy, a doufal, že ta askotka mu dodá vzezření přitažlivého světáka. Snad alespoň v očích Florence Stalworthyové. Od té doby, co se s ní seznámil, začal pečovat o své oblékání.

Bylo dost trapné bydlet u tety Augusty a být tak chudý; ale banka Pilasterových ctila tradici, že lidem se platí tolik, kolik si zaslouží, bez ohledu na to, patří-li k rodině či ne. Další tradicí bylo, že každý začíná od píky. Hugh ve škole vynikal a nebýt jeho malérů, byl by primus; ale banka si jeho vzdělání příliš necenila a svěřila mu práci pomocného úředníka – s odpovídajícím platem. Teta a strýc mu nikdy nenabídli finanční pomoc, takže se museli smířit s jeho poněkud ošuntělým zevnějškem.

On ovšem příliš nedbal na to, co si o jeho vzezření myslí oni. Starosti si dělal kvůli Florence Stalworthyové. Nejpřednější vlastností téhle hezké bledé dcery hraběte Stalworthyho bylo to, že se zajímala o Hugha Pilastera. Po pravdě řečeno Hugha přitahovala každá dívka, která s ním ztratila slovo. Zlobilo ho to, protože to jistě znamenalo, že je citově povrchní, ale nemohl si pomoci. Stačilo, aby se ho nějaká mladá dáma mimoděk dotkla, a už mu vyschlo v ústech. Dráždila ho zvědavost, jaké asi mají pod všemi těmi vrstvami sukní a prádla nohy. Někdy ho žádostivost přímo fyzicky mučila. Bylo mu dvacet let, tyhle pocity měl od patnácti a za těch pět let nepolíbil kromě matky nikoho.

Při společenských událostech, jako byl Augustin čajový dýchánek, si připadal jako na skřipci. Protože to byla party, každý se překonával v roztomilostech, hledal témata k rozhovoru a jevil zájem o druhé. Děvčata vypadala rozkošně, hýřila úsměvy a občas si decentně zakoketovala. V domě bylo tolik lidí, že se tu a tam některá o něho musela otřít, šťouchnout do něho, když se otáčela, nebo se dokonce o něho opřela ňadry, když se dostali do tlačenice. To pro něho znamenalo týden neklidných nocí.

Mnozí z přítomných byli samozřejmě jeho příbuzní. Jeho otec Tobias a Edwardův otec Josef byli bratři. Ale Hughův otec si vyzvedl svůj kapitál z rodinné banky a začal podnikat na vlastní pěst, zbankrotoval a zabil se. Proto Hugh odešel z nákladné Windfieldské internátní školy a stal se žákem školy denní, Folkenstonské akademie pro syny gentlemanů; proto začal pracovat v devatenácti letech, místo aby cestoval po Evropě a promrhal pár let na univerzitě; proto bydlel u tety a nemohl si vzít do společnosti nové šaty. Byl příbuzný, ale chudý, na obtíž rodině, jejíž hrdost, sebedůvěra a společenské postavení se zakládaly na jejím bohatství.

Žádného z příbuzných ani nenapadlo, aby problém vyřešil tím, že by mu nějaké peníze dal. Chudoba byla trest za to, že člověk podnikal špatně, a kdyby se začalo z potrestání slevovat, nebyl by přece žádný podnět k tomu, aby si člověk vedl dobře. „To byste mohli stejně dobře dávat trestancům péřové matrace,“ říkávali, když někdo navrhoval pomoci lidem, kterým se v životě nedařilo.

Jeho otec padl za oběť finanční krizi, ale to nehrálo roli. Položil se 11. května 1866, v den, který si bankéři pamatují jako Černý pátek. Tehdy udělala makléřská firma Overend a Gurney Ltd. bankrot ve výši pěti milionů liber a strhla s sebou mnoho firem dalších, včetně London Joint Stock Bank a stavební společnost sira Samuela Peta, stejně jako podnik Tobiase Pilastera a spol. Avšak pilasterovská filozofie neuznávala v obchodě žádné ohledy. Teď právě zase panovala finanční krize a nebylo pochyb, že jedna nebo dvě firmy na ni doplatí; ale Pilasterovi se energicky bránili, zbavovali se slabších klientů, zpřísňovali úvěrové podmínky a nemilosrdně odmítali každou obchodní transakci, pokud nebyla spolehlivě bezpečná. Sebezáchova je první povinnost bankéře, takové bylo jejich přesvědčení.

Budiž, já jsem také Pilaster, myslel si Hugh. Pilasterovský nos sice nemám, ale v sebezáchově se vyznám. Hněv, který ho někdy popadal při pomyšlení na otcův osud, ho stále neodbytněji nutkal stát se nejbohatším a nejuznávanějším z celé té čeládky. Jeho levná škola mu dala mnoho užitečných matematických a přírodovědných znalostí, zatímco zámožný bratranec Edward zápasil s latinou a řečtinou. A vzhledem k tomu, že nechodil na univerzitu, začal brzy pracovat v obchodě. Nikdy necítil pokušení dát se na jinou životní dráhu, stát se malířem nebo duchovním. Finančnictví měl v krvi. Současně diskontní sazbu dovedl uvést rychleji než si uvědomit, jestli prší nebo ne. Nikdy nehodlal být tak blazeovaný a pokrytecký jako jeho starší příbuzní, ale bankéřem bude děj se co děj.

Mnoho však o tom nepřemýšlel. Většinu času myslel na děvčata.

Vyšel z přijímacího salonu na terasu a spatřil Augustu, jak k němu vleče jistou dívku.

„Milý Hughu,“ řekla, „tady máš svou přítelkyni, slečnu Bodwinovou.“

Hugh v duchu zaúpěl. Rachel Bodwinová byla vysoká, intelektuálně založená dívka radikálních názorů. Hezká nebyla – měla matně hnědé vlasy a světlé oči posazené dost blízko k sobě –, ale byla duchaplná a zajímavá, překypovala podvratnými myšlenkami a Hughovi se v první době, kdy přišel do Londýna za prací, velmi zamlouvala. Jenže Augusta se rozhodla, že si má Rachel vzít, a to jejich vztah rozbilo. Předtím se urputně a nenuceně přeli o rozvodu, náboženství, chudobě a volebním právu žen. Od té doby, co Augusta zahájila kampaň za jejich sblížení, stávali prostě vedle sebe a tlachali o ničem.

„Úžasně vám to sluší, slečno Bodwinová,“ řekl mechanicky.

„Jste velmi laskav,“ odvětila otráveně.

Augusta se již odvracela, když jí pohled padl na Hughovu kravatu. „Panebože!“ vykřikla. „Co to je? Vypadáš jako hostinský!“

Hugh zrudl. Kdyby ho napadla nějaká peprná námitka, byl by ji řekl, ale hledal ji marně, a tak jen zamumlal: „To je prostě nová kravata. Říká se jí askotka.“

„Zítra ji dáš podomkovi,“ řekla a odšuměla.

Hugha zaplavil vztek na osud, který ho nutí žít s tak panovačnou tetou. „Ženy by se neměly vyjadřovat k oblečení mužů,“ řekl zarputile. „Pro dámu se to nehodí.“

Rachel prohlásila: „Já myslím, že ženy mají právo se vyjadřovat k čemukoli, co je zajímá, takže já vám oznamuji, že se mi vaše kravata líbí a že se vám hodí k očím.“

Hugh se na ni usmál a cítil se líp. Byla přes všechno hrozně milá. Ale Augusta si nepřála, aby si ji vzal proto, že je milá. Rachel byla dcerou právníka specializovaného na obchodní smlouvy. Její rodina neměla kromě otcových příjmů z jeho činnosti žádný jiný majetek a Bodwinovi stáli na společenském žebříčku o několik stupínků níže než Pilasterovi; vlastně neměli na tomhle dýchánku vůbec co pohledávat, nebýt toho, že pan Bodwin konal pro banku užitečnou práci. Rachel byla dívka v poměrně nízkém postavení a sňatkem s ní by se potvrdilo, že Hugh se nemůže ostatním Pilasterovým rovnat. Právě to si Augusta přála.

On nebyl tak úplně proti myšlence požádat Rachel o ruku. Augusta mu naznačila, že by nešetřila na svatebním daru pro něj, kdyby uzavřel sňatek podle její volby. Ale jeho nepokoušel svatební dar, nýbrž představa, že by mohl každý den uléhat do postele s ženou a vyhrnovat jí noční košilku, nad kotníky, nad kolena, nad stehna…

„Nedívejte se tak na mne,“ poznamenala Rachel příkře.

„Já jsem jen konstatovala, že se mi líbí vaše kravata.“

Hugh se zase začervenal. Vždyť přece nemohla tušit, nač myslí? Jeho úvahy o děvčatech byly tak hrubě tělesné, že se za to vždycky dlouho styděl. „Promiňte,“ zamumlal.

„Tady je ale pohromadě Pilasterů!“ zvolala vesele, rozhlížejíc se kolem. „Jak s nimi se všemi vycházíte?“

Hugh se také podíval dokola a uviděl, že vchází Florence Stalworthyová. Byla hezká jako obrázek, světlé lokny jí spadaly na útlá ramena, měla růžové šaty pošité krajkami a hedvábnými stužkami a na klobouku pštrosí péra. Všimla si Hughova pohledu a usmála se na něho.

„Tak vidím, že jsem přišla o vaši pozornost,“ ušklíbla se Rachel se svou příznačnou neomaleností.

„Prosím snažně o prominutí,“ řekl Hugh.

Rachel se dotkla jeho paže. „Milý Hughu, poslouchejte mě chvilku. Jste mi sympatický. Jste jeden z mála lidí v londýnské společnosti, kdo není nevýslovně nudný. Ale zamilovaná do vás nejsem a nikdy si vás nevezmu, ať si nás vaše teta sezdává, jak chce.“

Hugha to zaskočilo. „Totiž…,“ začal.

Ale ona ještě neskončila. „A já vím, že vaše city ke mně jsou v podstatě stejné, tak prosím nepředstírejte, že vám to láme srdce.“

Hugh se po chviličce vzpamatoval a zazubil se. Právě tahle přímost se mu na ní líbila. A kromě toho měla pravdu – cítit k někomu sympatie neznamená mít ho rád. Nevěděl jistě, co láska je, ale Rachel patrně ano. „Znamená to, že se zas můžeme hašteřit o ženském volebním právu?“ zeptal se vesele.

„Ano, ale ne dnes. Já si jdu promluvit s vaším přítelem ze školy, seňorem Mirandou.“

Hugh se zamračil. „Micky nemá ponětí, ani jak se píše ‚sufražetka‘, natož aby věděl, co to je.“

„A přesto o něm horuje polovina mladých londýnských dam.“

„To bych rád věděl proč.“

„On je mužská obdoba Florence Stalworthyové,“ pravila Rachel a s tím ho opustila.

Hugh o tom zamračeně přemýšlel. Micky věděl, že Hugh je chudý příbuzný, a podle toho se k němu choval, takže

Hugh o něm těžko mohl soudit objektivně. Byl velmi pohledný a vždycky bezvadně oblečený. Připomínal Hughovi kočku, ulízanou a smyslnou, s lesklou srstí. Nebylo tak úplně v pořádku, že o sebe tolik dbá, a mezi pány se tvrdilo, že není dost mužný, ale dámám to zřejmě nevadilo.

Hugh sledoval očima Rachel, jak přešla sálem k místu, kde stál Micky se svým otcem a rozmlouval s Edwardem, jeho sestrou Clementine, s tetou Madeleine a s mladou tetou Beatricí. Teď se Micky otočil k Rachel a s veškerou pozorností k její osobě jí potřásl rukou a řekl něco, čím ji rozesmál. Hugh si uvědomil, že Micky mluví vždycky se třemi nebo čtyřmi ženami současně.

Stejně ho ale rozladila narážka, že Florence je v něčem jako Micky. Přitažlivostí a oblíbeností ano, ale v Mickym bylo něco přisprostlého, soudil Hugh.

Proklestil si cestu k Florence s pocitem vzrušení, ale i nervozity. „Lady Florence, jak se máte?“

Zářivě se usmála. „To je ale úžasný dům!“

„Líbí se vám?“

„Nejsem si jistá.“

„To říká většina lidí.“

Zasmála se, jako by udělal kdovíjak vtipnou poznámku, a on zakoušel nezřízené potěšení.

Pokračoval: „Je ohromně moderní, abyste věděla. Je tu pět koupelen! A z velkého kotle v suterénu se trubkami s horkou vodou vytápí celá budova.“

„Snad jenom ta kamenná loď nahoře na lomenici je trochu přehnaná.“

Hugh přitlumil hlas. „Já si to myslím také. Připomíná mi to volskou hlavu nad řeznickým krámem.“

Opět se zachichotala. Hughovi dělalo dobře, že se mu daří ji rozesmát. Usoudil, že by bylo skvělé, kdyby si ji odvedl stranou. „Pojďte se podívat do zahrady,“ řekl.

„Ta je krásná!“

Krásná nebyla, vždyť ji sotva založili, ale to vůbec nevadilo. Vyvedl ji z přijímacího salonu na terasu, ale tam se mu postavila do cesty Augusta a s vyčítavým pohledem pravila: „Lady Florence, jste laskavá, že jste přišla. Zahradu vám ukáže Edward.“ Popadla syna, který okouněl vedle, a vystrčila oba ven, než mohl Hugh ze sebe vypravit slovo. Zaťal bezmocně zuby, ale přísahal si, že jí to neodpustí. „Milý Hughu, já vím, že si chceš popovídat s Rachel.“ Vzala ho pod paží a tlačila dovnitř, aniž jí mohl odporovat, pokud se nechtěl vytrhnout a ztropit scénu. Rachel stála s Mickym Mirandou a jeho otcem. „Micky, chtěla bych vašeho otce seznámit se svým švagrem, panem Samuelem Pilasterem.“ Zmocnila se obou Mirandů a odvedla je, takže Hugh a Rachel zůstali zase spolu.

Rachel se smála. „S ní se nedá mluvit.“

„To by bylo jako diskutovat s rozjetým vlakem,“ soptil Hugh. Oknem viděl, jak se Florencina róba vznáší zahradou po Edwardově boku.

Rachel sledovala jeho pohled a řekla: „Jděte za ní.“ Ušklíbl se. „Díky.“

Spěchal do zahrady. Cestou dostal zlomyslný nápad. Proč by to neprovedl jako teta a neodtrhl Edwarda od Florence? Augusta pukne zlostí, až se to dozví – ale za těch pár minut, které bude v zahradě s Florence sám, to stojí. Vzal to čert, pomyslel si. „Edwarde,“ oslovil ho, „tvoje máti mne prosila, abych tě za ní poslal. Je v hale.“

Edward nic nenamítal, byl zvyklý na nenadálé vrtochy své matky. Omluvil se Florence a odkvačil do domu.

Florence řekla: „Opravdu pro něj poslala?“

„Ne.“

„Vy jste ale rošťák,“ pokárala ho, ale smála se.

Zahleděl se jí do očí a vyhříval se na výsluní jejího souhlasu. Bude za to muset draho zaplatit, ale pro takový úsměv by vytrpěl daleko více. „Pojďte se podívat do sadu,“ řekl.

III.

Papá Miranda Augustu bavil. Takový exemplář podsaditého rančera! Úplně jiný než jeho svižný, elegantní syn. V Mickym Mirandovi měla Augusta velké zalíbení. S ním se vždycky cítila víc ženou, přestože byl tak mladý. Dovedl se na ni dívat, jako by byla pro něj nejžádoucnější na světě. Stávalo se, že se přistihla při přání, aby nezůstával jen u dívání. Bylo to samozřejmě přání pošetilé, ale přece mu tu a tam nedovedla odolat.

Jejich rozhovor o Sethovi ji poplašil. Micky předpokládá, že kdyby starý Seth zemřel nebo šel na odpočinek, stane se hlavním společníkem banky Pilasterových jeho syn Samuel. Micky k takovému předpokladu nemohl dojít sám, musel mu to napovědět někdo z rodiny. Augusta si nepřála, aby se vedení ujal Samuel. Chtěla to postavení pro svého muže Josefa, který byl Sethovým synovcem.

Pohlédla oknem přijímacího salonu a spatřila na terase v hloučku všechny čtyři společníky banky Pilasterových. Tři byli Pilasterové: Seth, Samuel a Josef – metodisté z počátku devatenáctého století měli v oblibě biblická jména. Starý pan Seth, usazený s plédem na kolenou, byl hotová troska. Vedle něho jeho syn. Samuel nebyl tak výrazný zjev jako jeho otec. Zobákovitý nos podědil, ale pod ním měl spíš měkká ústa se špatnými zuby. Tradice by mluvila v jeho prospěch, protože byl po Sethovi ze společníků nejstarší. Augustin manžel měl právě slovo a zdůrazňoval něco strýci a bratrancovi krátkými, trhavými pohyby ruky, typicky netrpělivými gesty. Měl také pilasterovský nos, ale ostatní rysy obličeje dost nepravidelné, a krom toho plešatěl. Čtvrtý společník stál trochu opodál a naslouchal se založenýma rukama. To byl major George Hartshorn, manžel Josefovy sestry Madeleine. Čelo tohoto bývalého armádního důstojníka brázdila nápadná jizva po zranění, které utrpěl před dvaceti lety v krymské válce. Žádný hrdina však nebyl. Tehdy mu splašila koně parní lokomobila, major spadl a hlavou se udeřil o kolo polní kuchyně. Z armády odešel, a když si vzal Madeleine, nastoupil do banky. Byl to milý člověk, který se dovedl přizpůsobit vedení jiných, ale na to, aby stál v čele banky, neměl dost schopností, a ostatně hlavní společník se až dosud vždycky jmenoval Pilaster. Vážnými uchazeči byli jedině Samuel a Josef.

Po technické stránce rozhodovalo hlasování společníků. Tradice byla taková, že k dohodě dospívala celá rodina. Teď se ovšem Augusta rozhodla, že prosadí svou vůli. Ale snadné to nebude.

Hlavní společník banky Pilasterových byl jedním z nejvýznamnějších lidí na světě. Jeho rozhodnutí poskytnout půjčku mohlo monarchovi zachránit trůn, když nepůjčil, mohlo to rozpoutat revoluci. Spolu s hrstkou dalších – ať to byl J. P. Morgan, Rothschildové nebo Ben Greenbourne – třímal v rukou bohatství národů. Nadbíhaly mu hlavy států, radili se s ním ministerští předsedové a obletovali ho diplomaté; a všichni dohromady se kořili jeho manželce.

Josef o tu funkci stál, ale neměl v sobě za mák mazanosti, Augusta se děsila toho, že si nechá příležitost proklouznout mezi prsty. Kdyby to nechala na něm, byl schopen říci na rovinu, že by byl rád, kdyby o něm uvažovali, a pak by prostě nechal rodinu rozhodnout. Vůbec by ho nenapadlo, že by měl pro své vítězství podniknout ještě něco jiného. Nikdy by například neudělal nic, čím by svého soka znemožnil.