Michal Šefara

TANEČNICE

Tanečnice

Copyright © 2020 Michal Šefara

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6884-2

Kateřině

zvané

Jitřenka

Jediné, na čem jí teď záleželo, byl tanec.

Nezáleželo jí na frontě dělníků, ve které stála, aby si mohla odpíchnout příchod. Nevnímala, že je šest hodin večer a ona jde na noční dvanáctihodinovou směnu. Nebyla to šatna s pavučinami na stropě, rozvrzanými skříňkami a zatuchlým zápachem z propocených pracovních úborů, ve které se vždy převlékala. Nebyla to velká pracovní hala, kde vrzaly tiskařské stroje a mašiny na zpracování papíru. Nezáleželo jí na dělnících, kteří po ní pokukovali. Většinou to byli Ukrajinci, pak Moldavané, Rumuni, jen málo Čechů. Nezáleželo jí na stroji, u kterého balila svazky časopisů a posílala je po pásu na seřazení. Sto, sto dvacet balíků za hodinu zvládala vždy. Naďa na samém začátku mašiny časopisy zkompletovala, Urza je srovnala a ona nakonec zatavila do fólie. Lehká práce, kterou si vydobyla po třech letech, co tady pracovala. Ale to bylo všechno jedno.

Těšila se na to, až se postaví ke stroji a zapne si svůj přehrávač s muzikou. Přehrávač a doklady – to byly jediné věci, které se jí podařilo převézt ze své země sem. Jediné věci, které se neztratily. Měla starý přehrávač, kdykoliv jí mohl odejít, a všech sto padesát tři písniček, dvacet tři fotek a několik dalších souborů by bylo v háji. I když ona všechny ty písničky už vlastně znala nazpaměť. Mohla by si koupit nový, ale ani nevěděla kde. Za tři roky znala jen fabriku, pracovní úřad, ubytovnu, jídelnu a jeden obchod. Zbytek města byl pro ni v mlze. A ani ji nezajímal. Zajímal ji začátek směny – to byl začátek tance.

Jakmile začala noční směna a stroje se jako kouzlem najednou rozjely, mohla si dát do uší sluchátka. A pak už byla ve svém světě. Nevnímala Naďu a Urzu po své pravé straně, které spolu hned začaly štěbetat. Překřikovaly se přes rachot mašiny jako dvě husy. Taky se tak vzájemně nazývaly, a někdy i mnohem horšími výrazy. Ukradené jí bylo ostré světlo v hale, které imitovalo den, až to některým dělníkům lezlo na mozek tak, že z toho šíleli a pili v místních hospodách víc, než pili v hospodách ve svých domovinách. Nezajímali ji vedoucí směny, kteří chodili kolem a pečlivě kontrolovali práci dělníků. Teď neměli moc v lásce Rumuny, takže většinu času stáli na opačné straně haly u skladů. Ukrajinek si moc nevšímali. Ženské tady makaly, hleděly před sebe a o chlapy nejevily zájem. A české vedoucí zajímalo jen to, jak kdo odvádí práci. Češi vůbec byli na práci pedanti. Proč asi… svoje auta, ženy i děti měli doma. Doma v míru.

Rukama balila časopisy, dívala se před sebe, poslouchala a tancovala. Tancovala.

Hýbala se v bocích, poskakovala jemně nohama, občas se lehce prohnula v zádech nebo pohodila hrudníkem ze strany na stranu. Nic divokého, musela při tom pořád pracovat. Ale každý pohyb, jen náznak tance, vlastně jeho primitivní forma, to pro ni bylo něco osvobozujícího. Vnímala svoje tělo. Tanec a tělo. Mysl, tělo, tanec. Hudba, tanec.

V přehrávači přeskočila skladba. Hrála Dancing Queen od ABBY. I ona změnila rytmus pohybů. Svižnější boky, lehké poskakování na špičkách. Dvakrát pohodila rameny. Pěkná písnička, nadčasová. Dobře se na ni tancovalo. Bylo jí jedno, co si o ní všichni kolem myslí.

„You are the Dancing Queen,

young and sweet,

only seventeen.

Dancing Queen, feel the beat

from the tambourine, oh yeah.“

Urza a Naďa už byly zvyklé. Tantsivnytsya z fabryky jí říkaly. Tak nějak podobně jí říkali i všichni v továrně. Věděla to, ale bylo jí to jedno. Vyhýbala se ostatním. Pro ni byla hlavní jen ubytovna, práce a tanec. A chtěla přežít.

Každopádně to, že při práci vypadala jako blázen, bylo opravdu to poslední, co řešila.

Refrén. Rychlejší nohy, zkusila i pohodit hlavou. Černé vlasy měla sepnuté v malém culíku. Vlasy na ní byly to jediné výrazné. Jinak vypadala bledá, pohublá, v tváři nevýrazná. Šminky viděla kdy? Před pěti lety? Pěti šesti, tak nějak. Barvu z papíru zpod nehtů už ani nevymývala, zůstávala tam zažraná. Ruce měla jako párátka. Prsa malá, v těch zhubla nejvíc. Břicho, boky a nohy měla aspoň silné, trocha svalů jí tam zůstala. Cvičení a poskakování jí pomáhaly. Nohy a tanec. To byl základ. Sice potřebovala celé tělo, ale tady u mašiny jí stačily jen nohy.

Další poskočení, už se blížil závěr písně. Popadla balík, nevěděla kolikátý, dneska je nehodlala počítat. Pohození hlavou, a už se chystala balík od Urzy zabalit.

Letmo zavadila o přední stranu časopisu. To stačilo.

Byla tam titulní fotka. Špatně vyfocená, ale i tak to stačilo. Rozstřílená ulice.

Rozstřílená ulice jejího města. Poznala ji hned, i když nebyla doma tři roky. Tu ulici by poznala kdykoliv.

VÁLKA NA UKRAJINĚ, stálo na titulce. Zalitovala toho, že se hned po příjezdu naučila česky. Poradil jí to otec, aby zapadla.

Rozstřílená ulice, kudy chodila na kurzy, do školy, domů. Náhle měla před sebou mámu, tátu, bábinu, sestřičku Katju. Tanec skončil. Teď už nemyslela jenom na něj.

Mašina se zasekla. Další svazky papírů se tlačily na místo, ale nemohly putovat dál. Stroj se ucpal. Urza a Naďa přestaly pracovat. Ale to ona nevnímala. Nevnímala už ani hudbu. Netancovala. Jenom hleděla.

„Taro?“

Jediné, na čem jí záleželo, byl tanec. Pomáhal jí tady přežít. Domov opustila před třemi lety. Protože tam byla válka.

„Taro, co se ti stalo?“

Jediné, na čem jí teď záleželo, byl tanec. Nebo si aspoň přála, aby tomu tak bylo.

Jenže nebylo.

ČÁST PRVNÍ

Sólo

Byl čtvrtek, pět hodin odpoledne, a to měla vždycky balet. Dojíždění bylo otravné, ale učitelka patřila k nejlepším v kraji. Lepší učitelky už byly jenom v Kyjevě, i když po Majdanu se nedalo říct ani to. Země se drobila a šikovní lidé odcházeli. Po revoluci v hlav ním městě to s tancem bylo špatné. Lidé se soustředili na něco jiného. A ona se jako osmnáctiletá tanečnice v nejlepších letech potřebovala připravit na své budoucí angažmá a vysokou školu. Jenže všechny dobré učitelky byly až v Moskvě. Což zase nebylo tak daleko, ale bylo to bohužel za hranicemi. K tomu, aby se do stala přes hranice až do Moskvy, potřebovala trénink a dokonalé doporučení. Místní učitelka baletu jí ho dát mohla.

Horší to bylo se spolutanečnicemi. Neuměly tancovat dohromady. Každá chtěla být primabalerína, jenže to pak kazilo dojem celku.

Navíc neměly Taru rády. S tímhle problémem se ale potýkala vždycky. Ve školce, ve škole, na konzervatoři, na trénincích. Ne bylo to však v tom, že by byla nadaná a možná i něco uměla líp, nebo že by jí záviděly. Na vině byl celý východ země. Kdo moc vyčníval, nebyl oblíbený a musel odejít, tam, kde měl šanci.

Tara čekala u zdi, držela rovnou figuru. Učitelka procházela mezi pěti žákyněmi, které trénovaly základní sestavu. Tu trénovaly už měsíc. Hrůza.

Tělocvična základní školy byla studená a sterilní, ale nic lepšího v okolí nebylo. Tančírny byly zavřené, divadla nevyhovující, kina nic moc. Doněckou operu úředníci zavřeli úplně. V tomhle kraji to teď měli umělci těžké. Kdyby se narodila víc na západ, u Kyjeva, bylo by to snazší. Tam už bylo Polsko. Varšava nebo Krakov. Všechno lepší než tady. Ale radši by byla za tu Moskvu. Nebo Petrohrad. A pak Londýn, Paříž, New York.

Teď však nemohla snít. Skladba v přehrávači uprostřed sálu mířila k vrcholu. Blížil se její výstup. Zvedla hlavu a rozběhla se do skupiny ostatních žákyň. Teď tancovaly všechny spolu. Póza jedna, póza tři celé dva, úkrok, úskok a otočka.

Učitelka vzápětí začala zběsile tleskat. „Dost! Dost!“

A bylo po tanci i sestavě. Učitelka se znechuceným obličejem vypnula přehrávač, položila si ruce v bok a přešla doprostřed skupiny.

„Vy husy! Ano, přesně to jste! Husy!“ přejížděla důrazným pohledem jednu žákyni za druhou. Ty dávaly najevo pokoru jen velice nechtěně.

„Tara je hlavní labuť, a vy máte držet krok s ní! Nemáte si tancovat, jak chcete!“

„Je na nás moc rychlá. Předbíhá nás,“ odpověděla hbitě jedna ze žákyň.

Tara se dívala do země.

Učitelka přešla k žákyni. „Protože jediná tancuje, jak to má být! Ale to vy, husy, nikdy nepochopíte!“

Učitelka pozvedla ruku k Taře. „Běžte ke zdi a dívejte se!“ Tara zvedla hlavu a zachytila učitelčin pohled. Kývla na ni.

Byla s ní jako s jedinou spokojená. „Taro, prosím. Sólo.“

Tara se nachystala. Závistivé pohledy spolutanečnic, které se jí zabodávaly do zad, ignorovala.

„Ta jí teda leze do zadku,“ ozvalo se ze skupiny baletních ka chen. Učitelka nic nezaslechla.

Hudba z přehrávače se rozezněla tělocvičnou, Tara se přehodila do lehké otočky, a už byla v sestavě. Nepotřebovala k tomu ostatní. Jenom tanec a ona. Balet a ona. Zavřela oči. Znala to nazpaměť.

Jenže hudbu brzy přerušil hluk ozývající se zvenku. Žákyně u oken leknutím poskočily a hned se nalepily na sklo. Okna se otřásala. Kolem budovy prolétávaly vrtulníky. Hodně blízko. Brzy se otřásala i celá tělocvična. Učitelka také přešla k oknu. Tara stála sama uprostřed tělocvičny. Tanec byl pryč.

„Co se děje?“

„Nějaká demonstrace. Ve městě.“

„Zase?! Ach jo!“

„Abychom se dostaly domů. Posledně jsem seděla v autobuse celou noc!“

„A je to proruská, nebo ukrajinská demonstrace?“

„Jak to mám vědět, ty krávo? Letí do města!“

„A tys tady viděla nějakou proukrajinskou demonstraci? Cha chá!“

Debatu přerušil důrazný učitelčin potlesk. Její předchozí ledový klid však narušily pochybnosti a přemýšlení, nebyla tak sebejistá. Možná věděla víc, než chtěla. Tara ji pozorovala.

„Tak, děvčata, dneska jsme… dotancovaly. Běžte chytit… autobus, ať nejdete domů za tmy.“

Všechny žákyně se rozprchly do šatny. Nečekaly na nic, nebyly ani zklamané z brzkého konce zkoušky.

Konec tance i hodiny. Další hodina v háji.

„Paní učitelko,“ ozvala se ještě s nadějí Tara, byť ji učitelka i žákyně ignorovaly, jako by tam už nebyla.

Učitelka se k ní otočila. Bylo na ní vidět, že chce být pryč z budovy ze všech nejvíc.

„Paní učitelko, můžu zůstat a trénovat sama?“

Učitelka vykulila oči. Tara viděla strach, ale i zklamání, že své nejlepší žákyni nemůže dát výuku, jakou by si zasloužila.

„Taro… já… ne, běž domů… prosím.“ Učitelka vzala přehrávač a odešla z tělocvičny.

Tara tam zůstala chvíli stát sama. Pak se zatočila v trojité piruetě, v té, již uměla ze souboru jen ona, a vytancovala z tělocvičny taky. Tu piruetu chtěla dnes všem hrozně moc ukázat. Moc to chtěla.

Vzpamatovala se a uviděla Nadin obličej s velkýma očima a šedými kruhy pod nimi. Naďa s ní třásla. Za Naďou stála Urza s modrým šátkem na hlavě a dlaní přes ústa. Asi je obě vylekala. Halou se ozývalo nepříjemné pípání odstaveného stroje.

Tohle pípaní neměl nikdo rád.

„Taro, co se stalo? Už jsi přepracovaná, viď,“ mluvila na ni Urza v rodném jazyce. Urza se náhle z vylekané dělnice změnila ve starostlivou ženu, jíž běžně bývala.

„Já jsem ti říkala, že sis neměla brát směnu za Sonju. Máš toho moc!“ křikla Naďa po Urze. Obě mluvily ukrajinsky. Pracovaly tady několik let, ale česky nedokázaly poskládat ani jednu větu; možná znaly jen pár dorozumívacích frází. Peníze, kde je výplata, kde to mám podepsat, kde jsou záchody, mám agenturu…

Urza se natočila k Nadě. Tara je zajímala až v druhé řadě. Už zase byly v sobě jako obvykle. „Nekřič! Neupozorňuj na ni!“

„Byl to tvůj nápad! Teď bude mít průser!“

„Nebude. Nahlásí, že je Tomanovová, to projde.“

„Jestli to nahlásí, tak ji vyrazí za podvod!“

„Říkám ti, nehekej tady a pomoz mi opravit tu zasranou mašinu!“

Obě začaly z Tařina místa vyndávat poškozené balíky časopisů obalené ve zmuchlané fólii, aby uvolnily svorky a mohly stroj opravit samy. Vedoucí směny zatím nikde.

Tara jim chtěla pomoct, ale Urza ji odstrčila.

„Odpočiň si a dělej, že tady nejsi!“

„Já se jen zamyslela…,“ odpověděla tak napůl Tara. Přes otravné pípání stroje ji však Urza neslyšela.

Tara viděla, že ve stále fungující hale se na ni část dělníků dívá. Zaseknutí stroje znamenalo v jinak stereotypní směně velké pozdvižení. A pro přistěhovalce to znamenalo i nebezpečí. Zvlášť nyní pro Taru, která měla směnu načerno za kolegyni. Vyměňování směn a vůbec práce navíc načerno tady jela ve velkém. Někdo se chtěl ulít, jiný zase přivydělat. Vždycky to ale bylo riziko.

„Kurva, zaseklo se to tam pořádně!“ vyjekla Naďa.

„Nekřič, ti říkám,“ utišovala ji Urza, přitom druhým okem hlídala vchody do haly.

„Můžeš za to ty! Ty chceš, aby se udřela!“

„A ty chceš, aby ji vyrazili? Tak mi pomoz!“

Před mašinou se zalesklo červené firemní tričko jednoho z vedoucích směny. Malý chlapík tam stál a vyhodnocoval, co to vlastně vidí. Naďa i Urza přestaly pracovat, a ještě se obě snažily za sebou zakrýt Taru, ta však byla vyšší než ony.

„Neříkej, že máš směnu načerno, rozumíš?“ přikázala Naďa Taře.

„Ať se přizná, bude to lepší, pochopí to.“

„Hubu drž!“

Vedoucí vypnul výstražné pípání na stroji a podíval se samozřejmě na Taru.

„Deset balíků je zničených! Co se tady děje?!“ zahřměl.

Urza a Naďa se na sebe nechápavě podívaly, rozuměly jenom matně. Pak se otočily k Taře, hledaly u ní spásu, aby samy neměly problém.

„Já se… zamyslela. Zasekla… jsem stroj. Omlouvám se,“ odpověděla Tara srozumitelně v češtině, až to i samotného vedoucího zaskočilo. Uvolnil zbývající svazek časopisů z hrdla svorek, takže byl stroj zase schopný práce. Hned poté popadl své desky a vytáhl propisku.

Tara i její kamarádky se zachvěly

„Jméno a číslo.“

„Achmetova Tamara. Jedna, tži, sedm, dva.“

Tři jí vyslovovat nešlo, nedostalo se to prostě přes zuby. Čeština byl někdy divný jazyk.

Vedoucí rozhodil rukama. „Hej, hej, co to je?! Mluvte česky!

Česky!“

Tara předstoupila před své ochránkyně. „Já se omlouvám. Já se jen zamyslela. Mohu pracovat… dál.“

Vedoucí Taru nevnímal, hledal ji v seznamu pracujících.

„To je mi putna. Nemám vás tady zapsanou. Za koho facháte?“

Tara naklonila hlavu na stranu. Některé české slangové výrazy jí stále unikaly.

„Prosím?“

„Chce vědět, za koho tu jsi,“ naklonila se k ní Urza. Česky neuměla, ale byla dost empatická. Nebo zkušená a věděla, co se kdy a jak děje.

„Řekni, že sis spletla směnu,“ radila Naďa.

Vedoucí vybuchl znova. „Česky! Mluvte česky! Mně je jedno přes jakou agenturu tady jste, ale budete se mnou mluvit česky! Tohle je česká fabrika, tak budete mluvit česky, jasný?! Paněmájete?! Česky.“

„Velice se vám omlouvám, pane,“ zachraňovala to Tara frází z českého seriálu, který viděla ve společenské místnosti na ubytovně. „Za Tomanovovou. Dva, osm, tži, tži.“

„Tak se sbalte a běžte pro ni.“

„Je nemocná,“ nenechala se odbýt Tara.

Vedoucí se zarazil. Uvědomil si, že by neměl nikoho na vystřídání.

„Jak moc je nemocná?“

„Hodně. My jsme se domluvily. Ona si to dopracuje. Já pak budu mít volno.“

Vedoucí se poprvé víc podíval na Taru. Komunikace jí pomáhala.

„To je možný. Ale dojít kontrola…“

„Vše je v požá… pož… vše je, jak má jít,“ trvala si na svém Tara. Zaskřípala zuby nad tím proklatým Ř. Delší konverzace už na ni byla moc.

„Na co se ptá?“ vyzvídala Urza.

„Vyhodil tě?“ přidala se Naďa.

„Ne, ale buďte zticha,“ utnula je Tara v ukrajinštině. Vedoucího to opět zaujalo. I Taru zaskočilo, jak rychle přeskočila z jednoho jazyka do druhého. Vždycky byla chytrá.

A nyní jí šlo o hodně.

„Ať se ty dvě vrátí na místo,“ pohodil vedoucí lehce rukou. Tara kývla.

Využil ji, aby měl klid. Ji, třiadvacetiletou holku, využil jako překladatelku.

„Chce, ať jdete na místa. A nedívejte se na něj pořád,“ přikázala kolegyním, a přitom se stále dívala na vedoucího.

Obě poslechly, jako přízraky se tiše vrátily na pozice a čekaly.

Vedoucí si viditelně oddychl.

„Dobře. Dneska to přehlédnu. Příště se to opakovat nebude, jasný?“

„Ano. Děkuji mnohokrát.“

Vedoucí zapnul stroj, otočil se a všiml si, že jedna skupinka Ukrajinců u stroje na řezání papíru celou dobu diskuzi pozorovala, aniž by dělala svoji práci.

„Co je?! Makejte! Do práce! Davaj, davaj!“ rozmáchl vedoucí rukama. „Zasraný úkáčka! Makejte! Davaj, davaj!“

V tu ránu zase pracovala celá hala, všichni se sklopenými hlavami.

Tara si dala zpátky do uší sluchátka.

„Ty umíš protancovat vším možným, ty naše tanečnice,“ prohodila od práce Urza.

Potom jí řekla ještě něco, ale to už se Tara zaposlouchala do další skladby v přehrávači. Tancovala už jenom zlehka.

Věnovala se práci a oči měla jenom na svorkách, na noviny a časopisy se raději nedívala.

V autobuse míjeli na silnici různě velké policejní kordony. Tara to nevnímala. Schválně si sedla na předposlední sedadlo, aby byla co nejdál od žákyň, které s ní mívaly společnou cestu. A ony si schválně sedly za ni dozadu. Chtěly se jí pomstít aspoň takhle. Autobus se pomalu šoural po rozbité silnici a žákyně za ní se na hlas bavily. Tak nahlas, že je Tara slyšela i přes sluchátka v uších. Ani Chemical Brothers ty husy nepřehlušili.

„Můžu tady zůstat a trénovat sama?“ napodobovala nejmenší žákyně Taru. Zadní částí autobusu se rozlehl smích.

„Nechápu, že má zapotřebí takhle machrovat. Nejlepší tanečnice na východě.“

„Ty nejlepší školy v okolí i v Kyjevě. No, teď jí to skončilo! Teď zůstane tady jako my!“

„Nezůstane, její rodiče jsou za vodou.“

„To bych taky brala, sedět na prdeli a nechat se živit rodičema.“

„Jo, tatínek jí všechny školy platí. Tátova holčička.“

„To je ten Achmetov, co řídí doly?“

„Doly, fabriky, říkám, že je za vodou. Šlechtična namyšlená.

Ta si může chodit do baletu, jak chce, když jí to zaplatí.“

„A chodí ještě do dvou kurzů. Na společenské tance. Pořád trénuje, aby dostala smlouvu a mohla tancovat ve světě.“

„To by mě teda nebavilo. Být pořád v jednom kole.“

„Nic jiného neumí. Co má dělat?“

„Když ona chce být nejlepší. Fúrie jedna namyšlená.“ Maximální hlasitost nezabírala. Tara se rozhodla hudbu vypnout a začala tancovat prsty na protější sedačce. Zkoušela si sestavy na další den. Zítra měla mít společenské tance. Pokud tedy přijdou i kluci. Jestli budou ve městě zase demonstrace, všichni muži vyběhnou ven a budou na sebe v uniformách štěkat. Muže tady tanec nezajímal, a ty mladé vůbec. Taru to mrzelo, tancování v páru ji bavilo víc než sólo.

Poskakovala prsty po sedačce. Otočka, pozice bé dva, skok, poskok, prohnutí. Prsty a tanec. Mysl a tanec. Žádné pomlouvání.

„Prý chce tancovat v Moskvě nebo v Leningradu,“ pokračovala diskuze za Tarou.

„Tak to by měla bydlet jinde než tady.“

„Nebo nastavovat zadek správným lidem. Jeptiška.“

„Počkej, ona jako…“

„Ona je… jako ještě neměla…“

„Jo.“

Další smích. Tara zatínala zuby. Hudba nestačila, tanec v mysli nestačil. Co ty o ní mohly vědět! Nevěděly, jaký má život. Jak musí dřít. Ony nevstávaly na rozcvičku v pět hodin ráno. Tara pro ně byla jenom ubožačka. Lidi se tu rádi naváželi do těch, o kterých si mysleli, že jsou podřadní. A ona sama se do téhle země moc nehodila. Byla moc křehká. Lidi tady byli drsní, hrubí, neotesaní. Což se týkalo i dívek za ní, které s ní sice tančily a byly krásné, ale uvnitř to byly jen kusy kamene.

Paní z protějšího sedadla se ke smějícím se dívkám otočila. Modrý obličej z fabriky, malé oči, šátek na hlavě, vrásčitá kůže na obličeji, která ji dělala starší, než doopravdy byla. Tara to poznala z očí. Zelené, mladé oči.

„Kdybyste radši zavřely zobáky,“ promluvila na žákyně.

Dívky na chvíli překvapeně vykulily oči, vzápětí však vybuchly smíchem. Ze staré ženské si nic nedělaly.

„Ji bude jednou znát svět. A z vás budou ženské u plotny. To je naše donbaská tanečnice. Víla z opery… vy ani nevíte, koho tady pomlouváte. Tu bude jednou svět znát.“

„Drž hubu, bábo,“ ohrnula jedna žákyně na ženu ret. Pak pokračovaly v diskuzi, přece jen však tišeji. Žena se na Taru usmála a otočila se zpět.

V centru autobus znenadání zastavil. Tara si vyndala sluchátka. Venku ulicemi pochodovala zvláštní skrumáž lidí s transparenty. Řidič se zvedl z místa, právě když k němu přiskočili dva policisté se samopaly na zádech.

„Co se děje?!“ ozvalo se ze skupiny cestujících.

Policisté začali lidi vyvádět z autobusu. „Vystupte si, doprava je odkloněna.“

Nikdo nic nechápal, ale všichni se zvedli. I Tara a její spolutancující vyšly z vozu. Venku vrazila do hloučku těl. Dav demonstrantů se natlačil na autobus a chtěl se dostat dovnitř. Už nepoznávala, s kým jela v autobuse a kdo je cizí. Všichni se na sebe tlačili a do ucha jí někdo stále vyřvával: „RASÍJA, RASÍJA!“

Tomuhle se chtěla vyhnout. Vlastně všichni se tomu chtěli vy hnout. Dostat se doprostřed demonstrace nevěstilo nic dobrého. Většina z nich tady nekončila vesele.

A tahle nebyla výjimkou. Tara zachytila, jak se nějaký demonstrant ohnal po policistovi mezi dveřmi autobusu. Šel mu po zbrani. Pak už jen výstřely, křik a všichni jako jeden si lehli na zem. Další výstřely, křik, pláč.

Policie střílela do lidí gumové projektily.

Tara viděla žákyni, jak se drží za rozbité čelo. Ta už tancovat nepůjde. Vyměnily si pohledy. Žákyně se na ni s pláčem dívala, zatímco jí krev z čela stékala přes obočí a nos. Hledala u Tary pomoc.

Tara se však věnovala sama sobě. Proplazila se s dalšími chytřejšími cestujícími podél autobusu až na jeho konec. Tam se zvedla a utíkala pryč. Pryč od krvácející žákyně, pryč od davu, pryč od střelby. Utíkala na hlavní ulici. Kolem ní projela dvě poli cejní auta a obrněný transportér. V centru města začínal zmatek, ve kterém nechtěla být.

Zvolnila, vydýchala se a šla už normálně. Zraněná nebyla.

Musela obejít celé město i předměstí, aby se dostala domů.

Ale z tohohle vytancovala dobře.

Směna skončila bez dalších potíží. Tara a její kamarádky si odpíchly, přešly ulici od fabriky a zamířily na blízkou ubytovnu. Únorové slunce před sedmou ráno vstávalo a první paprsky jim ozářily obličeje, aby je trochu zahřály. Ony však po noční směně slunce nepotřebovaly. Chtěly do pokoje, postarat se o sebe, odpočinout si na další den.

Ubytovna byla rozdělena na ženskou a mužskou část. Ta ženská byla obydlená jen z poloviny, zatímco mužská praskala ve švech. Byla to obyčejná tuctová ubytovna, nic strašného, žít se tady dalo. Tara zažila i horší ubytování.

Prošla vrátnicí, kde si příchozí zkontroloval dozorčí, a vydala se do prvního patra. Na schodišti si vždycky musela dávat pozor na ostré, kluzké hrany schodů. Každý měsíc se na nich někdo těžce zranil. Na chodbách linoleum, vybledlé stěny, prach a špína v rozích, ale i tak útulno. A teplo, to bylo hlavní. Tara mířila do své oblíbené místnosti – do sprchy.

Větší část ženské ubytovny šla na denní směnu. Denní většině žen vyhovovala, zvlášť proto, že se po ní mohly v noci opít nebo jít do druhého zaměstnání. A taky mužská část byla pryč – většina pracovala, část vyspávala po práci nebo po pitkách. Teď tady byl klid. Urza Taře vyprávěla o začátcích ubytovny, kdy muži místo odpočinku brali ženskou část útokem, aby si mohli užít. Některé doslova násilím vytáhli z pokojů, přenesli do svého sektoru a tam už si s nimi dělali, co chtěli. A nikdo nic neviděl. Prý to tady bývala Sodoma. Ostatně tak se ženské části ubytovny říkalo dodnes. Mužská část byla Gomora, jak překvapivé…

Sodoma a Gomora žily vedle sebe dnes již v klidném režimu.

Přesto byl mezi oběma sekcemi patrný neklid.

To však nyní Tara neřešila. Měla svoji sprchu. Navykla si sem chodit hned po příchodu, jelikož jí zbyla teplá voda, a dobrých pár minut tak ve sprše jen relaxovala. Sprchy byly společné pro všechny ženy v sekci, se čtyřmi kójemi, modrými kachličkami, místy rozbitými, na bateriích usazený vodní kámen a ve spárách plíseň. Ale pořád útulné.

Zatáhla za sebou igelitový závěs. Vzala si přehrávač, zapnula ho a dala do sáčku, který pověsila na háčky ve sprše. Měla tak vlastní hudební studio. Pokračovala v tanci. Dopadala na ni teplá voda, ona se umývala šampónem a tancovala. Nahá, mokrá a svoje. Tanec a nahota. Nezpívala, nikdy si ve sprše nezpívala. Pro ni byl důležitý tanec a regenerace.

Občas se podívala, jak pod nohama odtéká do kanálu špína z jejího těla. Saze a inkoust se za celou směnu pečlivě ukládaly na celém těle, v každém záhybu. Nejhorší to bylo na hlavě. Umýt saze a špínu z vlasů jí trvalo opravdu dlouho, ale stejně měla vlasy pořád divně černé, asi se jí saze usadily až v koříncích. Potom uši a krk, tam měla nánosy špíny smíchané s potem. Špínu za nehty neřešila, to už byl zbytečný boj. Nakonec podpaží a nohy. Na břicho a podbřišek si nesahala vůbec – kvůli jizvám. Ty jizvy by jí jen všechno připomněly.

Když se umyla, nechávala na sebe ještě chvíli dopadat proud vody. A tancovala.

Takhle to probíhalo už tři roky. Tedy první tři měsíce byly pro ni peklem, to nevěděla, co má dělat, kam jít, jak se chovat.

Na ubytovně byla jako šedá myš a ve fabrice u pásu nešika, které všechno padalo z ruky. A to dostávala samou těžkou práci. Nestíhala jíst, pít, málem z toho odpadla. Když jí ale Urza a pak i Naďa vše podrobně vysvětlily, do všeho se rychle dostala. Spolu vytvořily zkušenou trojici. A takhle pak Tara fungovala tři roky. Každý den stejně, léto nebo zima. Fabrika, směna, spánek, jídlo, sprcha. A tancování.

Pracovní pobyt se jí dařilo uměle prodlužovat. Naďa měla kontakt na agentuře, která se věnovala zaměstnávání Ukrajinců. Tara do toho neviděla, ale nějak se přes úředníky dalo zařídit, aby nikdo nezjistil, že je tady déle, než má být. Standardní bylo sedmiměsíční pracovní vízum, poté musel dotyčný odjet. Naďa a agentura to však uměly zařídit tak, aby nikdo nevěděl, že je tady načerno. Možná to bylo i tím, že ženy nikdo moc nekontroloval. Chlapi to měli těžší. Často po vypršení víza žili jako bezdomovci a snažili se sehnat práci, kde to jen šlo. I cizinecká policie chodila každý půlrok pravidelně pouze do mužského sektoru.

Ony v Sodomě žily v poklidu, ovšem za značné úplatky agentuře, která si z jejich výplaty každý půlrok brala více a více. Proto musely dělat přesčasy a výměny směn načerno.

Tara zvedla hlavu a nechávala si dopadat na tvář už jen vlažnou vodu. Deset minut jí stačilo.

Igelitový závěs se odhrnul. Tara se otočila a viděla Urzinu tvář. Ta se na ni smála. Každý se tady smál, když měl po šichtě.

„Dneska tě necháme spát, jo? Musíš být unavená.“

„Ne, dobrý. Já se tam jen zamyslela. Je mi dobře. Dáme si náš den.“

Do sprchy se nahrnula i Naďa. „A stejně by mě zajímalo, cos mu řekla. Takhle jsem viděla vyletět už tři holky, stejně mladý jako ty. Bez slitování šly, když zjistili, že jely načerno. Ale ty máš prostě asi štěstí.“

Urza se zamračila a otočila se k Nadě. „Štěstí má, protože umí česky. Je chytrá a učenlivá.“

„Na to Češi serou.“

Už byly zase v sobě. Bylo jim jedno, že tam před nimi Tara stojí mokrá a nahá. Ne, nestyděla se. Tady se řešily důležitější věci než stud. A ty dvě byly spíš legrační.

Urza se podívala s jiskrou v očích po Taře. „Třeba tě ten vedoucí balil.“

Naďa si odfrkla. „To sotva. Ten nás má za póvl. Nevidělas, jak se na nás tvářil?“

„Na nás se tak tváří, protože jsme staré kozy.“

„Možná.“

„Kolik berou vedoucí? Dvacet měsíčně?“

„Víc. Dvacet pět mají určitě. Jenom my můžeme žrát piliny.“

„Kdyby ji balil… hm… to by se pak měla jako princezna.“

„To by se měla každá jako princezna, kdyby ji takový chlap živil. Auto. Kuchyně.“

Taře začínala být zima. „Holky?“

„Ano?“

„Podejte mi ručník a už se taky umyjte.“

A tak došlo ke střídání. Tara si sbalila přehrávač, otřela se ručníkem a potom si pět minut sušila vlasy. Pak šla na pokoj.

Pokoj byl malý, typický pro ubytovny. Tři postele, které si srazily k sobě, aby měly víc místa. Stůl, dvě židle, skříň. Měly tady ještě umyvadlo a malou ledničku, kam si Urza dávala víno. Naďa si flašku vodky schovávala pod polštářem, i když Tara nevěděla, proč to ještě dělá. Nikdo ji jí stejně nepil. Jenže to prý byl zvyk kvůli manželovi, jenž jí alkohol běžně kradl.

Tara se oblékla do roláku a tepláků. Lehla si na minutku do postele, aby si srovnala záda, a pak se začala protahovat. Bylo to něco mezi protahováním a jógou, měla to tak zafixované z tréninků. Protahovala si hlavně záda a krk. Pak udělala pár dřepů. Nohy. Nohy musela udržet silné. Na utužení celého těla neměla energii, ale aspoň nohy musela mít připravené.

Urza a Naďa vpadly do pokoje, zrovna když si zvedla nohu k hlavě.

„Co blbneš, proboha! Běž spát!“ zděsila se Urza, když to uviděla. „Stejně jsi nezmar. Já tohle ve dvaceti neuměla.“

Tara pokračovala ve cviku, zatímco ty dvě přešly k ledničce a tahaly z ní víno. Nastával jejich běžný den. Víno, rádio a popichování. Ani po dvanáctce neměly dost.

„Taky jsi nebyla baletka,“ připomenula jí Naďa a zapnula rádio, které hrozně šumělo. Už sobě a Urze nalévala červené víno. Tara s nimi nepila. Zkoušela to, když se seznamovaly, ale vždycky byla po dvou sklenicích hotová.

„Tanečnice. Tara je tanečnice! Ne baletka, už si to zapamatuj!

A vytáhni tu vodku.“

„Vodka je moje! A mně říkala, že byla baletka,“ rozmáchla se Naďa rukama, naštěstí už měla první sklenku vypitou. Podívala se na Taru: „Žes byla baletka?“

„Do baletu jsem chodila taky. Ale jsem tanečnice. Chtěla… jsem být tanečnice,“ odpověděla Tara při cvičení.

„A proč jsi to dělala? Jako ten balet…“

„Musela jsem umět všechno. Profesionální tanečnice musí umět všechny tance.“

„Profesionální? Jako že by ti za to platili?“ nechápala Naďa.

„Kdybych dostala angažmá, tak bych to měla jako práci.“

„A tancovala jsi ty tance… jak tam tancuješ s chlapama?“

„Myslíš společenské?“

„Jo.“

Urza přidala rádiu na hlasitosti a dolila si. „Proč se jí na to ptáš, když už to víš?! A vytáhni tu vodku! Dneska slavíme, že nás nevyrazili všechny tři!“

Naďa si sedla na svou část postele a vodku si hlídala. „Já nevěděla, že tancovala i s chlapy.“

Urza si přisedla k Nadě. Chovaly se jako dvě malé holky. Měly po práci. Teď to byla svoboda. Svoboda v jejich malém království. Tara přestala s cviky a sedla si taky. Líbilo se jí, že se o ni zajímají. Zvlášť po tom, co se jí všechny vzpomínky dneska zase připomněly. Tanec a vzpomínky. Vzpomínky na tanec.

„Tancovala jsem všechno. Sólo, balet, společenské i latinskoamerické. Klasické a latinu v páru jsem chtěla tancovat moc. Opravdu. Ale angažmá nebylo…“

„A tam fakt tancovali i nějací chlapi? Jako doma na Ukrajině?“ pokračovala Naďa, a přitom si hlídala polštář. Urza jen čekala na správný okamžik.

„Tancovali. V Kyjevě a na školách, kam jsem chodila… Ale moc jich nebylo. A když začala válka…“

„Je mi to jasný.“

Urza přikývla. „Jo, ti naši chlapi jsou kameny. Jenom chlast nebo práce. Nebo jebačka. To je to jediný, na co slyší.“

„Ten můj měl hospodu, a byl v pohodě,“ zakroutila hlavou Naďa.

„Vždyť tě mlátil!“

„Protože jsem ho mlátila, když mi kradl vodku.“

„Proč se ho zastáváš? Málem tě zabil, a proto seš tady.“

„No jo,“ přiznala Naďa a sklopila hlavu.

Na to Urza čekala. Skočila přes Naďu jako liška a natahovala se po polštáři. Ten hodila po Taře, která včas uhnula a jenom se dívala, jak se ty dvě přetahují o láhev vodky. Opravdu jako dvě malé holky.

Oběma bylo něco přes padesát. Tara nevěděla přesně, a vlastně jí to ani nikdy neřekly. Naďa byla malá, oplácaná, taková babičkovská, i vlasy už jí začaly šedivět, což ale bylo i tím, že bývala blondýna. Měla komickou druhou bradu; když sklopila hlavu, objevila se jí i třetí. Její obličej byl celý povislý, za což mohly směny a vodka. A celkově působila opatrněji, unaveněji a pesimističtěji než Urza. Ta byla o něco vyšší, hubenější a živější. Vypadala na třicet. Vlasy měla krátké, černé jako Tara, ale hodně jich ztrácela ze stresu. Proto většinou nosila šátky. Měla dlouhé ruce, pěkné nohy a zadek. Byla vlastně krásná. Ale o chlapy stejně jako Naďa už neměla zájem. Měly jenom sebe. A tyhle hry jim vynahrazovaly hry s chlapy. Asi. Tak to aspoň Taře podávala Urza, která teď obkročmo seděla na Nadě, již hravě přeprala.

„Pusť to, stejně ti koupím novou!“

„Je moje. O co ti jde, ty krávo?!“ bránila se Naďa. V očích měla skoro slzy.

„Urzi, dej jí to, když jí na tom tak záleží,“ ozvala se Tara.

Urza se na Taru podívala, přimhouřila oči a pak se zase věnovala Nadě. „Já nejsem tvůj manžel, Naděždo. Dej mi to! Jsem něco jako tvoje sestra.“

„Pusť to! Je to moje!“

Urza a Naďa byly pro Taru něco jako tety, které nikdy neměla. Staraly se o ni. Vzájemně si pomáhaly. Přesto ale všem třem něco chybělo. A u těchhle her to vyplouvalo na povrch. Všechna ta prázdnota a hněv.

Ani jedna z nich nebyla, kde chtěla být. A když člověk není, kde chce být, zdivočí.

„Urzo, pusť to, nebo tě zabiju!“

Tara se zvedla a skočila po láhvi také. Urza láhev pustila a uhnula před letící Tarou. Ta spadla z postele. Naďa si vodku přivinula k sobě jako dítě.

Tara se zvedla, nic se jí nestalo. Opřela se o postel a podívala se na spolubydlící, které ztěžka oddychovaly. V obličejích se jim mísily různé pocity. Když však viděly rozcuchanou Taru, jak se na ně vyčítavě dívá, hned obě vybuchly smíchem.

„Jsi v pohodě?“ smála se Urza.

„Jsem,“ usmála se Tara a přesunula se na své místo.

„Naděždo, aspoň to ulij,“ otočila se Urza k Nadě s lahví.

„Tanečnice si dá s námi.“

„Fakt?“ zvedla obočí Naďa. Urza na Taru mrkla.

„Trochu,“ pokývala Tara, „trochu. Já… jsem vlastně ráda… že jsem dneska mluvila česky. A že mi rozuměl… jsem ráda…“ Když Tara připustila, že se napije, stala se zvláštní věc. Naďa podala láhev Urze, a ta všem nalila. Poté si sedly na postel do kruhu a přiťukly si.

„Na tebe, Taro,“ řekla Urza, „Jsi šikovná. Učenlivá. Mně ta debilní čeština nejde.“

„Však ses ji ani neučila,“ začala hned přisazovat Naďa.

„Nemám na to mozek!“

„Konečně sis to přiznala!“

Urza nechala Naďu být a otočila se k Taře. „Ale opravdu… jsi šikovná. Už bys nemusela být tady. To, cos předvedla… no… už bys mohla být dávno jinde.“

„Jak to myslíš?“ upila Tara a zašklebila se. Vodka pálila.

„Nemusela bys makat u pásu. Jdi do hospody nebo k pokladně.“

„Pořád jsem pod agenturou.“

„To je jedno. Jdi jinam.“

Naďa do sebe hodila skleničku a nalívala si novou. „A kam má jít?! Je Ukrajinka. Nikdo nás tu nechce. Všude jinde ji to zničí.“

„A tady ji to nezničí?! Tady ji to zabije. Je to tanečnice, má být jinde.“

„Všechny máme být jinde,“ řekla Naďa bez emocí. Urza se natáhla přes postel a vytáhla ze svého polštáře papír. Naďa tedy nebyla jediná, kdo si něco schovával. Urza je tím obě dokonale překvapila. Podala papír, nebo spíš leták, Taře.

„Přečti si to.“

Tara viděla reklamu na bar nebo hospodu. Nabídka pracovní pozice. Letáku dominovaly alkoholické náboje a tyč na pódiu.

„Hledáme schopnou dívku pro noční práci jako tanečnici a barmanku,“ přeložila Tara leták bez sebemenšího zaškobrtnutí. Opravdu jí to šlo.

„Viděla jsem to ve městě, a hned jsem to vzala. Chtěla jsem tam jít sama. Ale starý ženský určitě neberou. Navíc Ukrajinky.“

Naďa se naklonila k Taře, aby na leták viděla. „Vždyť to je bordel! To je ten bordel na kraji města!“

Urza se zamračila, vytrhla Nadě láhev z ruky a dolila si.

„Není to bordel, je to bar!“

„Je tam ale tyč. Bude tancovat u tyče jako štětka.“

„Taro, píšou tam, že budeš dělat štětku?“ otočila se Urza znovu důležitě k Taře.

„No… ne.“

Naďa se afektovaně začala smát. „To asi tam nenapíšou, že bude dělat štětku. Ale bude dělat štětku, to je jasný! Je to bordel!“

Urza polkla a opět se zahleděla na Taru. „Je to na tobě. Není to bordel, je to bar. Já tam byla. Ty… ty holky tam sice chodí trochu… jinak oblečené. Ale je to noční bar. Lidi tam tancujou, chlastají a baví se. A holky roznášejí pití.“

„Proboha, Urzino, takhle se tváří všechny bordely. Nahoře jsou pokoje. Je to bordel. Ty holky tam šlapou. Jedna holka odsud tam chodila na přivýdělek. A za barem fakt nebyla!“

„To bylo před dvěma roky! Teď je to jiný. Nahoře je motel.

Nebo byty, co já vím.“

„Šukají tam s kamioňáky!“

Tara obě pečlivě pozorovala. Naďa byla matka. Doma měla dvě velké děti, o nichž sice nevěděla, co dělají a kde je jim konec, ale děti měla. Naďa byla na tohle opatrná. Jenže Urza se teď chovala víc mateřsky než Naďa, i když byla bezdětná. O tom, co dělala na Ukrajině, nikdy moc nemluvila. Z toho mála, co se Tara dozvěděla, pochopila, že sem Urza odjela, protože už nechtěla zažít další potraty, nechtěla ztrácet svoje děti. Urza tak nejspíš u pobřeží šlapala. Taru teď však zaskočila. Jen se na ni klidně dívala.

„Já… já si to schovám,“ řekla Tara po chvíli ticha přerušované jen naléváním vodky. Leták ukryla pod polštář.

„Nevím, co po ní chceš, Urzo,“ pokračovala dál zamyšleně Naďa. „Můžeme být rády, že jsme, kde jsme. My, Ukrajinky.“

Urza do sebe obrátila skleničku a přisedla si k Nadě. Užuž to vypadalo na další potyčku. Urza se však kontrolovala.

„Kdyby to byla tvoje dcera, taky bys pro ni chtěla to nejlepší.“

„Nejsme její matky. Matku má doma.“

„Kdyby – to – byla tvá dcera! Co bys pro ni udělala?“

„Všechno.“

„Tak vidíš…“

Urza chtěla říct ještě něco, ale z vedlejšího pokoje se začaly ozývat zvuky narážející postele a ženského vzdychání. Zdi tu byly slabé.

„Já nevěděla, že má chlapa,“ prohodila Naďa.

Poslouchaly dál. Vzdechy začaly být až zvířecí, nepříjemné.

Žena ve vedlejším pokoji už křičela.

„Neznásilňuje ji tam někdo?!“ zvedla se na kolenou Naďa. Opět poslouchaly. Po dalším zkoumání se uklidnily.

„Ne, líbí se jí to,“ uzavřela to vzápětí Naďa.

Urza se zvedla a přidala rádiu na hlasitosti, aby přehlušila zvuky z vedlejšího pokoje. Tara se zaposlouchala. Material Girl od Madonny.

„Jo, to znám! To je o nás,“ zvedla vesele ruce do vzduchu Urza, upila a otočila se k Taře. „Pojď, koťátko, jdeme tancovat!“ Jenže Tara už tancovala dávno. Tuhle skladbu měla ráda, a tak se jí automaticky začala vlnit hruď. Chytila Urzu, a už s ní tancovala. Naďa dopila zbytek vodky z láhve a skočila k nim.

„Tak nám předveď nějaké tance, které ses naučila na škole!“ vyzývala ji Urza.

A Tara tancovala. Urza a Naďa se ji snažily napodobit, ale v opilosti jim to tolik nešlo. Tara poskakovala. Trénink nohou se jí dnes vyplatil. Navíc se jí v hlavě rozproudila i vodka, a tak se cítila volnější. Zavřela oči a tancovala. A Urza zpívala jako na karaoke.

„’Cause we are living in a material world

and I am a material girl.

You know that we are living in a material world

and I am a material girl.“

Po Madonně následovala novější popová skladba, již neznaly, ale Tara je vedla. Tancovaly půl hodiny, až soulož vedle skončila, a kromě vodky bylo pryč i litrové víno z plastu. I Tara si dneska dala a zmohlo ji to. Šla tedy spát jako první. Pak se připojila i Naďa, která už neměla vodku. Urza ještě chvíli tancovala, a než si lehla, vyzvracela se do záchodu. Pak si vyčistila zuby a zatáhla závěsy. Naďa ležící na zádech chvíli chrápala, ale Urza do ní kopla a potom už byl klid.

Tara zmožená alkoholem usnula jako špalek. Den v Sodomě jako každý jiný.

Přešla hbitým krokem do honosnější čtvrti města. Tady na předměstí blízko letiště bydlela. Největší dům byl jejich. Před živým plotem už na ni čekal táta. Vždycky na ni čekal. Nebo pro ni jezdil. Pomáhal jí s tancem od čtyř let, kdy začala tancovat ve školce. Táta ji v jejím snu podporoval nejvíc.

Jakmile přišla, hned ji objal a přeletěl pohledem. Starostlivý táta.

„Jsi v pořádku? Autobus do města nejel?“

„Zastavili jsme před hlavní,“ odpověděla a uvědomila si, že se trochu třese. „A střílelo se tam.“

„Kdo střílel?!“

„Policajti. Tati, to… to už nebyla normální demonstrace. Co se děje?!“

„Budeme se připojovat k Rusku… Pojď dovnitř, pojď.“

Šli přes zahradu k bílému jednopatrovému, krásně vyhlížejícímu domu.

Táta ji vedl rychle, nechtěl být venku, chtěl ji mít doma, ve své pevnosti. Podívala se na něj. Táhlo mu na šedesát. Ji a sestru měl hodně pozdě. Dívala se na jeho plešatou hlavu, strniště na tváři, malé hnědé oči a velký nos. Byl velký jako pořádný chlap. Taky chodil rovně, protože na rozdíl od místních mužů nikdy nepracoval v těžkém průmyslu, který by mu zničil tělo. Táta byl chytrý, měl vysokou školu, byl znalý a měl kontakty u důležitých lidí v celé východní Evropě, a taky v Německu. Přesto byl milý, někdy až moc hodný. Což bylo vidět, hlavně když stál vedle mámy. Máma byla jeho pravým opakem. Tátu měla Tara radši.

Jen co vešli, skočila Taře do náruče setra Katja. Tara málem spadla, sice na ni tak skákala odmala, ale rostla rychle, a teď v deseti už to byla velká holka. Přivítaly se sesterským objetím a polibky. Nedaly na sebe dopustit. Katja zdědila rezavé vlasy po mámě a vázala si je do dvou culíků. Měla velké zelené oči, ale díky tomu, jak se pořád smála, skoro nikdy nebyly pořádně vidět – při smíchu mhouřila oči. Z ničeho si nic nedělala.

„Dostali jsme ve škole volno!“ oznamovala jí Katja, hned jak se přestaly objímat.

„Vidíš. A jsi v pořádku?“

„Jo, jasně. Mám novou písničku. Ty nebudeš mít volno?“ Opravdu si z ničeho nic nedělala. Malá, veselá sestřička Katja.

„Teď budeme mít volno všichni,“ prohodil táta a vzal Taře věci.

„Dám ti něco k jídlu. Najíš se.“

„Ne, tati, později. Musím ještě v pokoji cvičit, učitelka nás pustila dřív.“

Táta pokýval hlavou. „Dobře, jak myslíš. Běž za mámou, je s bábinou v obýváku.“

Tara přikývla a sklonila se ke Katje. „Zatancujeme si pak v pokoji.“

„Jasně, předvedu ti tanec na tu novou písničku,“ zatočila se Katja a běžela pryč.

Máma byla ve velkém obývacím pokoji, jemuž dominovala obrovská kožená pohovka a dvě křesla. Žili si díky tátovi nad poměry. Seděla v křesle a vedle ní bábina na vozíku. Tara byla až na černé vlasy celá po mámě, stejná postava, stejný tvar obličeje. Máma byla o patnáct let mladší než táta. Setkali se na bále.

Máma tam tátu sbalila, vždycky si šla za svým. To Tara zdědila po ní. Tancování však měla po bábině. Ta tancovala jako mladá v Moskvě. Projela celý Sovětský svaz a jako doprovodná tanečnice patřila k Alexandrovcům.

Tara tiše vešla a sedla si na pohovku. Máma se dívala na tele vizi, kde běžely živé zprávy z probíhající demonstrace. Sledovali ruský kanál, ukrajinské tady rušili nebo nestály za nic. Máma se dívala, jak se skupina demonstrantů pere s policisty. Tara se zachvěla, před chvílí to zažila na vlastní kůži.

„Tys tam byla?“ zeptala se jí po chvíli, aniž se na ni podívala.

„V autobuse. Střílelo se tam.“

Máma se k ní pomalu otočila. Měla chladný pohled. Byla opravdu jiná než táta. S odstupem, bez emocí jako žula. Máma byla skutečná žena své země. Tvrdá. Někdy si Tara myslela, že není její dcera. „Kdo střílel?“

„Policajti. Stříleli do lidí!“

„Tak měli asi důvod… A co ty?“

„Jen se trochu třesu, ale budu…“

„Dobře,“ utnula ji máma a obrátila pozornost zpátky k televizi. Tara zachytila bábinin pohled, usmála se na ni. Chtěla k ní přijít, ale do obýváku vešel táta, aby dal Taře limonádu. Byla ráda, hlad neměla, ale žízeň obrovskou. Ten se dobře staral.

„Nedívejte se na to pořád. Je to stále to samé. Až se připojíme k Rusku, bude klid,“ řekl svým ženám.

Máma se zase pomalu otočila, tentokrát k tátovi, kterého pro bodla pohledem.

„Ty bys měl vědět nejlíp, že se nic připojovat nebude.“ Táta zaváhal a polkl. Často vypadal, že se mámy bojí.

„Připojíme se jako Krym.“

„My nejsme Krym. Kyjev tohle nedopustí. Tady máme doly.“

„Tady je víc Rusů než na Krymu. Věř mi, přejde to a bude klid.“

„Ty jsi hlupák! To ti řekl někdo z těch tvých pomocníků, že to Kyjev jen tak pustí?“

Táta mlčel.

Máma ukázala na televizi. „Sami Rusáci říkali, že Ukrajinci tady žádné referendum nepovolí. Najedou sem s tanky!“

„Ale ne. Nebudou válčit kvůli fabrikám a dolům.“

Máma se vzepjala v křesle. „Ty idiote, přesně kvůli tomu válčit budou!“

„Nechte toho!“ zvedla hlas Tara.

To mámu uklidnilo, otočila se k televizi a táta vycouval zpátky do kuchyně.

„Teď budeš mít s tím svým tancováním utrum. Nastává doba pro vojáky, ne pro tanečnice,“ hlesla jen tak napůl máma a dál se nechávala ozařovat obrazovkou.

Tara přešla oparně k bábině. Klekla si k jejímu vozíku. Sedm desátiletá, zvrásněná a šedivá bábina se na ni usmála a pohladila ji po tváři. Na kdysi krásné tanečnici se zdejší kraj tvrdě podepsal. Nemohoucí, dementní, na pokraji smrti. Přesto Tara v jejích očích viděla starou slávu. Slávu z dob, kdy ji znala třetina světa. Olgina – tak se jí říkalo. Stačilo jméno. A všichni věděli. Nejslavnější tanečnice východu.

„Dneska mě na baletu nechala tancovat samotnou,“ řekla Tara bábině do ucha, pomalu a zřetelně, aby jí rozuměla. „Mělas vidět, jak holky okolo pukaly závistí.“

„Ty… budeš… jako… já,“ řekla bábina ztěžka.

Máma to samozřejmě zaslechla a neodpustila si posměšek, napůl udušený v sobě. Taře to stačilo. Zvedla se a šla do pokoje. Cestou ji zastavil táta.

„Do školy a na kurzy už tě budu vozit radši sám, ano?“

„Děkuju.“

Pak táta zalezl zpátky do kuchyně. Uznávaný finanční ředitel velké firmy, ale doma se schovával v kuchyni.

Doma měli máma a táta rozdělené role úplně jinak, než jak bývalo v zemi zvykem. Táta byl v kuchyni a vařil, což ho neuvěřitelně bavilo. Stejně tak se staral i o dcery, s láskou a mateřským porozuměním. Máma seděla u televize a vše kontrolovala přísným okem. Ona byla v domácnosti, nemusela pracovat, ale stejně všechno nechávala na otci.

Lidi Taru vlastně neznali. Nechodila na kurzy a nebyla pořád v tanečních jen proto, aby to uměla. Byla venku, protože doma jí nebylo dobře.

Když vešla do svého pokoje, Katja už tancovala na její posteli a přehrávač hrál na plné pecky. Tara neváhala, zapomněla na všechno a vyskočila za sestřičkou.

„To je ta tvoje nová nahrávka?!“ smála se na ni.

„Ne, není, ukážu ti to.“

Katja seskočila. Její pokoj byl nahoře v patře vedle rodičů, ale mnohem raději trávila čas s Tarou. Ta tady měla obrovskou postel, šatník, botník i velký stůl, ale největší byla plocha kolem postele, kde mohla tancovat. A taky přehrávač a repráky měla velké. Pro dokonalý pocit z tance. Táta jí soupravu koupil před rokem k osmnáctinám. Byla na to pyšná.

Všude si rozestavěla ceny z tanečních soutěží. V šesti vyhrála první a od té doby jen tancovala a vítězila. Nejvíc úspěchů zažívala, když chodila na konzervatoř v Kyjevě. Potkala tam slavné učitelky. Bydlela na internátu s budoucími tanečnicemi, které mohly být jednou slavné. I ona chtěla být slavná. Jenže když se zrovna chystala dostat někam dál, náměstí v Kyjevě začalo hořet. A všechno kolem ní jaksi usnulo.

Tara seskočila a začala se protahovat, jak byla naučená. Katja se na chvíli zarazila.

„Můžu trénovat s tebou? Já… nechci být vedle s mámou.“

Přikývla. „Jasně, že jo. Tak už mi pusť, co teď posloucháte ve škole.“

Katja se zasmála a přes svůj přehrávač se zapojila do repro beden. „To jsem zvědavá, co na to řekneš. Je to drsný. Je to rock. Takový divoký.“

Tara se zaposlouchala do prvních tónů. K sestřině překvapení začala tancovat do rytmu.

„Hej, já jsem ti to chtěla ukázat! Jak víš, jak na to tancovat?!“ šklebila se Katja, ale stále vesele, jak to uměla jen ona.

„To je indie rock, moje milá. Na to se tancuje všude stejně, ani na to jinak tancovat nejde. To jsou Arctic Monkeys. Ve škole jste objevili středověk,“ smála se Tara.

„Hej!“ postavila se Katja vedle Tary a napodobovala její po hyby.

„Hýbej boky a trupem, zlehka, ale trochu divoce, nohama moc ne, a jestli chceš, zapoj ruce,“ předváděla se Tara. „Tohle poslouchají na konzervě všichni ti inťouši, který znám.“

„No jo.“

„Ale je pěkné, že to znáš. Za chvíli budeme tancovat spolu.“

„Jo!“

A tak tancovaly. Tara zapomněla, co se celý den dělo. Pro ten den na to zapomněla.

Jen si užívaly. Žily si na poměry v kraji velmi dobře. Ale nevěděly to. Jen se bavily.

Noční směna začala jako každá jiná. Všechny tři přišly před vrátnici, vrátný je zkontroloval a zamířily do vstupní haly odpíchnout si. Tam už se to ale změnilo. Tara si všimla ve frontě na píchačky nových tváří, zejména mezi muži. Nějak instinktivně vytušila, že to jsou noví Ukrajinci. Všichni byli mladí, mezi dvaceti a třiceti lety, podobně jako ona. Staří Ukrajinci zmizeli. Když došla k píchačkám, čekal tam na ni vedoucí směny.

Vypadal velice soustředěně a přísně. Odpíchla si a on jí hned pohybem ruky vyzval, aby mu ukázala lístek. Ukázala mu ho. Založil ho a dalším pohybem ruky ji vyzval, ať jde s ním. Tara se jen bezmocně podívala na Urzu a Naďu, které měly v očích strach. Přišli do kanceláře. Seděl v ní další vedoucí směny. Na Taru se ani nepodíval, spíše se díval skrze ni, jako by byla vzduch. Vedoucí směny, který ji minulou směnu nechal dodělat dvanáctku, teď vzal ze svazku papírů jeden a položil ho na stůl před ni.

„Paní Achmetová, tady máte novou smlouvu. Dle posledních zjištění máte ve směnách nesrovnalosti. Podle nové smlouvy budete dělat osmihodinové pracovní směny. Zda si zvolíte denní nebo noční, je už podle rozpisu v hale.“

Ani se na ni nepodíval. Žádný náznak emocí. Minule byl rád, že umí česky a komunikuje s ním. A ona ho poslechla a rozkázala Urze a Nadě, aby se vrátily na místa. A teď jí udělal tohle. Nic nebylo v pořádku. Nic se nezachránilo. Směny načerno neprošly. Taře se zaleskly oči. „Já… já… dnes ještě můžu dvanáctku?“

Víc z ní nevyšlo.

„Počínaje dneškem už děláte osmičky…“

Teď se na ni podíval. Díval se na ni jako na kus masa. Cítila se strašně. Polkla, chtělo se jí omdlít.

Rozbolela ji hlava.

„Já jsem nechtěla. Já… promiňte…“

„Pokud se vám nová smlouva nelíbí, přes agenturu domluvíme výpovědní formuláře.“

Musela pryč. Slzy se draly ven. Ruce se jí třásly. Vzala propisku a podepsala kopii. Mířila pryč.

„Hej!“ houkl za ní.

Otočila se. Už plakala. Druhý vedoucí se na ni díval, ani to s ním nehnulo. Dívali se na ni jako na šrot. Jako na kus papíru, které se zpracovávaly v téhle fabrice.

„Druhá kopie je vaše,“ zvedl mladý vedoucí do vzduchu papír a podal jí ho.

Vzala si ho.

„Po osmi hodinách vás vystřídá jeden z dělníků. Pracovní místo máte pořád stejné.“

„Ano, děkuji,“ špitla a utekla do šatny.

Popravili ji, a ona ještě poděkovala. Byla slabá. Moc slabá.

Když se převlékala, pořád se třásla. Chtělo se jí zvracet. Papír s novou smlouvou držela v ruce i při převlékaní jako skobu zabodnutou v ruce. Jako trn.

Do haly kráčela ztěžka. Něco ji sráželo k zemi. Jenže i když měla sklopenou hlavu, slyšela šrumec dělníků kolem sebe. Zbylí vedoucí směny ukazovali novým Ukrajincům, co mají dělat. Pohyby rukama, a za asistence česky mluvících Ukrajinců probíhalo laciné zaškolování. Fabrika se ze dne na den měnila. Zase. Tara už tohle zažila několikrát. Jenže teď se ty změny přímo dotýkaly i jí a bolely. Moc bolely.

Do svého pracovního stroje téměř vrazila. Zvedla hlavu a spatřila Urzu a Naďu, jak na ni smutně a tázavě koukají.

„Co se stalo?“ zeptala se po chvíli Urza.

Tara jí podala smlouvu. Urza zesmutněla ještě víc, Naďa si však oddychla.

„Dobrý, je to dobrý, Tary,“ podívala se na ni Naďa s jakousi zvláštní nadějí v očích. „Ta čeština tě zachránila. Nekončíš, jenom ti zkrátili směny. Pořád jsi tady. Čeština tě nepustila. Zachránila tě.“

Tara se rozplakala ještě víc.

„Zabili ji,“ řekla jen Urza a smlouvu ji vrátila.

Naďa se útočně otočila na Urzu. Už zase to začínalo. Bylo jedno, jaké měly téma, dostaly možnost pohádat se.

„Nekončí! Zůstává. Může být ráda, že ji nevyrazili!“

Urza zkřivila ret. „To je poprava. S osmičkama to nedá. Má minimální mzdu… nechtěli ji vyrazit hned, aby neměli papírování. Na konci měsíce stejně letí.“

„Říkám, že je pořád tady!“

„Blbý Češi,“ poznamenala Urza. „Nejdřív se na tebe usmívají, dělají, že je všechno v pohodě, jsou tví kamarádi. A potom ti vrazí kudlu do zad. Jenom tak. To umějí jen Češi. To by ti náš chlap nikdy neudělal. Buď tě miluje, nebo nenávidí. Ale víš, na čem s ním seš.“

„Ještě se to dá zachránit. Zvládneme to.“

„S minimálkou?! Umře hlady!“ štěkla Urza po Nadě.

„Se o ni víc postaráme my!“

„Tak umřeme hlady všechny tři!“

Začínající hádku, kterou Tara ani moc nevnímala, přerušil rozruch v hale. U řezacích strojů se do sebe v tmavém rohu pustili čtyři Ukrajinci. Dva noví a dva staří. Tara viděla, jak jeden mladý uštědřil ránu starému. Přetahování a údery. Tohle se tady dělo zhruba tak třikrát do měsíce. Rvačky o nejlepší pozice. Toto však bylo jiné. Tady pracovaly emoce. Muži do sebe mlčky bušili, aby na sebe neupozornili vedoucí směny.

Vše ustalo, když jeden z Ukrajinců u vedlejšího stroje zavětřil blížícího se vedoucího. Pískl a muži ihned jako cvičení psi přestali. Vedoucí kolem nich prošel, muži si zakrývali rány a dělali jakoby nic. Vedoucí zmizel a muži se u tří různých strojů vystřídali, aby rváči nebyli u sebe.

Ozvala se píšťala. Směna začala. Tara se dala do práce, ale pořád se otáčela za sebe. Urza si toho všimla. Snad aby trochu zakryla předchozí zprávu, načala nové téma.

„Ten jeden je od vás.“

„Co? Jak od nás?“ řekla Tara hlasitěji přes rachot stroje.

„Z východní části.“

„Z Doněcku?“

„To nevím. Bavila jsem se s našimi dělníky a říkají, že jeden z nových byl určitě voják. Válečný veterán.“

„Voják?“ nastražila víc uši Tara.

„Bojoval na frontě. Jestli si to odsloužil, nebo utekl, to nevím.“ Všechny tři se otočily dozadu. Noví Ukrajinci makali, nedívali se kolem sebe. Mohly si je prohlédnout. Dva měli temné oči.

Hodně temné oči. Takové vídávala u mužů doma, když začala válka. Taře přejel po zádech mráz.

„Tak to je pěkný. Ještě tady budeme mít vojáky, doprdele,“ ulevila si Naďa.

Urza si všimla, že Tara sleduje nováčky zaujatým pohledem.

„Znáš někoho?“

„Já nevím.“

Kolem prošel jeden z vedoucích směny, a tak se Urza i Tara raději věnovaly práci. Tara si sice dala do uší sluchátka, ale přehrávač nezapnula. Jen stála a pracovala. Pracovala snad nejlíp za celou dobu v továrně, obě kamarádky její tempo nestíhaly.

Pauza na svačinu. Tara si během ní došla na záchodky a tam se vyzvracela. Vlastně se jen dávila, plivala do mísy sliny a nemohla se pořádně nadechnout. Tělo si uvědomovalo, co se děje. Mysl se jí uzavřela. Mysl už se uměla uzavřít. Musela, jinak by Tara zešílela. Jinak by umřela.

Musela zavřít mysl před vzpomínkami na domov. Před tím, co udělala sestřičce.

Mysl se zase bránila. Ale tělo to vzdávalo.

Nic o přestávce nesnědla. Pak se postavila ke stroji a pracovala dál. Urza ani Naďa s ní nekomunikovaly. Celá věc se jim promítala v hlavě a ony přemýšlely, jak se s ní vyrovnat. Byla na takové kopance už staré, samy jich zažily dost. Obě mlčely a jen se na Taru občas lehce usmály. Aby jí dodaly elán.

Tara ale věděla. Stáhla je s sebou, celý pokoj stáhla s sebou. Kvůli debilnímu obrázku v časopise, kvůli vzpomínce na domov, kvůli válce.

A jak se bránila zoufalství, najednou ji někdo poklepal na rameno. Byl to nový dělník. Jen na ni kývl hlavou, neřekl nic. Tara se otočila k Urze a Nadě, které mlčely a jen ji očima pozorovaly. Pak spatřila vedoucího směny, toho, jenž jí předával smlouvu. Kontroloval si ji. S rukama za zády od ní stál v dostatečné vzdálenosti a dohlížel na to, aby odešla. Byl od ní daleko, jako by snad měla lepru. Tara si vyndala sluchátka z uší a šla. Na nikoho se nepodívala.

Odpíchla si, nechala se na vrátnici zkontrolovat a vyšla do tmy. Ano, byla tma. Před tmou se předtím skrývala v osvětlené hale, ale teď vyšla do noci, již neznala.

Nebo spíš noc znala hodně dobře. Temnotu. Bála se. Přeběhla rovnou na ubytovnu.

Tam se zachovala jako obvykle. Zalezla do sprch. Noční směna byla v práci a denní vyspávala nebo někde pila. Jenže jakmile pustila vodu, tekla studená. Když uhýbala proudu ledové vody, spadla na zem. Denní směna se před spánkem nebo pitkou řádně vysprchovala a všechnu teplou vodu jí vzala. Sprchu vypnula a jenom tam dobrých deset minut nahá stála a civěla před sebe.

V tmavém pokoji už se zmohla jenom na to, že spadla do postele a nahnula se na Nadinu stranu. Vytáhla její láhev vodky a pořádně se napila. Znovu se jí zvedl žaludek, ale vleže to vydržela. Dala si ještě. A ještě.

Nakonec láhev položila vedle sebe a civěla do popraskaného stropu. Plakala.

Co táta řekl, to taky dodržel. Do vzdálenějšího kulturního sálu, kde se v okruhu sta kilometrů tancovaly společenské tance, ji odvezl. Město a jeho okolí se ponořily do zvláštní atmosféry. Če kalo se. Ulice byly poloprázdné. Měly se konat nezávislé volby, které však vláda v Kyjevě už dopředu zamítla. Policie a vojáci mlčeli. Některé ulice zcela ovládli proruští demonstranti, postavili na nich barikády a strážci zákona na ně jen nečinně hleděli. Všichni na něco čekali.

Tara se převlékla v šatně a vešla v úboru do velké haly. Jenže nikde nikdo. Učitelka, žáci, obsluha hudby. Nikdo jí neřekl, že by bylo něco zrušené. Podívala se na mobil. Byla tu asi brzo. Procvičila se a začala tancovat sama. Postoj, pevná páteř, hlava stranou, na partnera se nedíváme. Představovala si, že ji někdo drží a vede. V kruzích a s klasickou hudbou ve své hlavě se točila na parketu.

Náhle vrzly dveře. Tara se zastavila a už se těšila na učitelku. Ve dveřích se však objevil starý vrátný. Naklonil hlavu a zamračil se.

„Co tu děláte?“

„Já… já jsem tady na hodině. Ona je zrušená?“ Pán se na ni díval jak na blázna.

„Co? Zrušená? Odkud jste?“

„Z města.“

Pán se podíval do země a pak zas na ni.

„Slečno, běžte domů,“ hlesl, jako by se za ta slova styděl.

„Takže se to zrušilo,“ pokývala Tara hlavou.

„Nezrušilo. Ale nikdo nepřišel… Slečno… v pondělí sem dojedou vojáci. Tady už se tancovat nebude. Je mi to líto.“

Tara zaváhala. Věděla, že teď zavolat tátovi nemůže, měl práci. Nemohl tak rychle dojet. Podívala se na starého vrátného. „Já… já si musím obstarat odvoz. Můžu tu chvíli zůstat?“

„Můžete.“

A vrátný zmizel stejně tajemně, jako se předtím objevil. Tara chvíli přemýšlela a potom vytočila známé číslo.

Přijel za chvíli ve svém rozhrkaném autě. Jiná auta tady vlastně nikdo neměl. Ta nejlepší měla jen její rodina. Vykoukl z okýnka a usmál se na ni.

„Vaše taxi je tady, slečno tanečnice.“

Trochu ji zaskočilo, že na sobě má uniformu, ale stejně byla ráda, že dojel tak rychle. Nasedla a on se hned rozjel.

Holky, co ji pomlouvaly, si myslely, že je Tara psí čumák a o chlapy se nezajímá. Zajímat se ani nemusela, protože tím, že byla nej lepší tanečnicí na východní Ukrajině, se o ni chlapi zajímali sami. Jí se nejvíc líbil Vasil. Spolužák se základní školy, se kterým si hodně psala a občas se s ním prošla. Vasil pracoval v uhelné továrně, byl to pracovitý chlap a na pohled svalnatý.

Přesto byl na rozdíl od místních kluků milý a v očích měl dobro. Trochu ji mrzelo, že chodí ostříhaný nakrátko, ale tady si lepší účesy nikdo moc dovolit nemohl. Stačilo jí, že na ni byl hodný, nic nezkoušel a choval se mile.

„Asi budu muset přestat tančit,“ promluvila Tara po chvíli. Bylo zvláštní, že když byli spolu, ona mluvila více. Povídala o tancování, jaký je doma neklid, o tátovi, o mámě, o bábině, o dalším tancování. On poslouchal a jen občas něco řekl.

„Proč?“ zeptal se, přitom nespustil oči z vozovky. Byl soustředě ný, i když provoz žádný nebyl. Všichni byli pořád někde schovaní a čekali.

„Kurzy se ruší. Ve škole to přijde asi taky brzo.“

Vasil se pousmál a s nadhledem řekl: „No jo, všichni chlapi teď mají jiné starosti. To přejde.“

„Jak koukám, i ty,“ poukázala na jeho vojenské vzezření. Vasil se zahleděl na sebe, jako kdyby nevěděl, co má na sobě.

„Jo… tohle… já jsem v dobrovolných sborech. Nemusíš se mě bát.“

„Nebojím.“

Setkali se pohledy. Usmáli se na sebe.

„Já bych zavolala tátovi, ale nechtěla jsem otravovat… On by byl zklamaný, že se to zrušilo.“

„V pořádku, já jsem pro tebe přijel rád. Pro nejslavnější tanečnici z Donbasu.“

„Spíš jedinou.“

„Jedinou, co umí tancovat a nemá místo nohou větve jako všechny holky z okolí.“

Zasmáli se.

Projeli kolem radnice, bílé a krásně zdobené. Před ní stál odlitek starodávného děla carapušky. Originál stál pak už jen v moskevském Kremlu. Dřív se na něj v tuto hodinu dívalo pár turistů, vět šinou z Ruska nebo ze střední Asie. Dnes bylo kolem radnice pusto. Obchody zavřené. Historické centrum působilo smutně. Jako zakleté.

„Ale měla bys jet pryč,“ zvážněl poté Vasil.

„Proč? Bude válka?“

Podíval se na ni. Ta otázka ho překvapila. Bylo však vidět, že něco ví a něco se opravdu blíží. Cukaly mu svaly v obličeji.

„Snad ne.“

Tara dokázala lidi odhadnout. Poznala, když jí někdo něco zamlčuje nebo lže. Jeden z jejích darů.

„Nemusíš mě konejšit. Mluv na rovinu.“

„Já nevím. Ale měla bys jet pryč, ať můžeš trénovat jinde. Tady pár dnů nebude na umění čas. A ty musíš trénovat.“

„Kam bych měla jet?“

„Do Moskvy. Už stejně tancuješ jako hvězda. Táta tě tam podpoří, ne? Finance na to má.“

„To není jen o penězích. Nemám angažmá. A hranice se teď hlídají. Škoda, že jsme nešli do Evropské unie, to bych měla ve všem snazší,“ zašklebila se Tara.

„Evropskou unii řídí banda fašistů. Stejně jako Kyjev!“ vybuchl Vasil.

Vykulila oči. „Já myslela… že bych mohla tancovat…“ Polkl a zase se uklidnil. „Promiň. Já to tak nemyslel.“ Chvíle ticha.

„V Kyjevě se chtěli připojit k Unii. A my tady se stejně budeme připojovat k Rusku, ne?“ začala Tara znovu.

Vjížděli do úřednické části města. Historické stavby, muzea, radnici, operu a staré činžovní domy vystřídal moderní mrakodrap obchodního centra a budovy kanceláří. V popředí stála Leninova socha. Ve městě se zvláštně promíchávala historie s přítomností. Město bylo tak na půli cesty – nevypořádalo se s historií a budoucnost byla jaksi v mlze. Lidé tu žili buď chudě, nebo si ke snídani mohli dávat šampaňské. Nic mezi.

Tara si při pohledu na město uvědomila, kam patří. A jako dívka z vyšší společnosti se tady bavila s obyčejným mužem, dělníkem. Docela chápala, že Vasil chce něco změnit. Na Ukrajině už dlouho vládla nespravedlnost.

Minuli cestou dva policejní kordony, které je nechaly klid ně projet, jako by tam žádný policajt ani nestál. Vasil se díval do zpětného zrcátka a snad si v duchu počítal počet policistů.

Tara dlouho nedostala odpověď na svou otázku.

„Vasile…“

„Nevím. Nikdo neví, co bude.“

„Jsi u vojáků, ty bys to měl vědět.“

„Ty se o to moc nezajímáš, co? Jinak by ses takhle neptala.“

„Nezajímám, já… já…“

Vlastně ani pořádně nevěděla, co se děje v jejím městě. Ve státě.

Jednu chvíli si tancovala, a druhý den viděla hořet kyjevské náměstí a nad městem kroužily vojenské helikoptéry.

Usmál se znovu. „Ty máš tanec. Já vím. Jednou nás budeš reprezentovat ve světě.“

„Tomu věříš?“

„Jistě. Tobě věřím. Jsi talentovaná. Jsi dříč. Jsi naše,“ podíval se na ni nejdéle za celou dobu a v očích měl teplo.

Už na to myslela dlouho, ale kvůli tréninkům vše upozaďovala.

Jenže už jí bylo osmnáct.

Jak se na něj tak dívala, cítila, že je čas. Chtěla se s ním milovat.

„Děkuju. Ty mi věříš víc než naši.“

„Oni ti taky věří, jen to nedávají tak najevo. Asi… No, jsme pomalu tady.“

Zabočil a vjel před Tařin dům. Zastavil. Naklonil se k ní a zase se usmál, ale tentokrát si ji důkladně prohlédl.

Tara to cítila. Ano, už byl čas.

„Tak co mi tanečnice dá za odvoz?“ zeptal se šibalsky. Neváhala a políbila ho. Překvapilo ho to, ale nebránil se. Odtáhli se na chvíli od sebe, aby se podívali, co na to ten druhý.

Vasilovi to zcela vyhovovalo. Všimla si, že dole v kalhotách se mu to líbilo až příliš rychle. Chtěla pokračovat, ale jak okem zaměřila branku domu, stáhla se.

Před domem stála máma a vše pozorovala.

„Sakra! Promiň,“ vzala si Tara věci a už se sunula ven z auta.

Vasil se otočil a pochopil. „Dobrý, pak zavolej nebo napiš, co říkala.“

„Zase se sejdeme. Někdy. U tebe,“ řekla naposledy a zavřela dveře. Vasil vyrazil bez čekání pryč.

Tara šla domů. Celou dobu sledovala matku. Ta se však nedívala na ni. Máma se zkříženýma rukama hleděla někam do země. Nepozdravila ji.

Tara se zastavila vedle ní. Moc dobře věděla, že se mámě Vasil nelíbí. Mámě se nelíbil nikdo.

„Kurz se zrušil, budou tam prý vojáci,“ protnula Tara divné ticho a vlastně se tak i mámě omlouvala. Ani nevěděla za co. Nic neudělala. Ale byl to takový zvyk.

„Vojáci,“ zopakovala máma, přitom stále jako bez života hle děla do země.

„Nechtěla jsem tátu otravovat, má…“

„Zalez do baráku.“

Poslechla. A v duchu se za to proklínala.

I když vyvázla ještě dobře. Žádný zákaz, žádný křik, žádné domácí vězení. Všichni ve městě byli podivně unavení. Tedy až na ni a Vasila.

Čtyři hodiny života navíc, na které nebyla připravená, vyplnila jen civěním do stropu a popíjením Nadiny vodky. Nevěděla, co dělat. Nevěděla, co dělat další den. Tyhle čtyři hodiny navíc pro ni byly hrozné.

Jak končila dvanáctihodinová směna ve fabrice, nevydržela to a sedla si ke stolu. Motala se, přesto si vzala papír a tužku a začala počítat. Čtyři a půl tisíce korun ubytovna, čtyři tisíce pro agenturu za vyřízení pobytu, zdravotního a sociálního pojištění. Dva tisíce jídlo. To stačilo doposud na žití. Teď jí budou chybět měsíčně dva až tři tisíce. Bydlení a agentura byly nutnost. Střecha nad hlavou a zajištění, že tady může zůstat, byly životně důležité. Ale na jídlo už nezbývalo.

Jak teď počítala, vycházelo jí, že si bude muset půjčovat od spolubydlících. Urza měla pravdu. Umře hlady.

Jestli tady zůstane, umřou hlady všechny. Bylo načase se připravit. Vrátí se zpátky.

Vyhostí ji.

Půjde na Ukrajinu. Do války.

A tam umře.

Náhle uslyšela zvenčí zvuky. Dělníci se vraceli z dvanáctky. Nevydržela to, musela jít naproti Urze s Naďou.

Když vyšla, zjistila, že se po vodce stále motá. Pořádně neviděla. Bolela ji hlava.

Zarazila se na chvíli, když před budovou uviděla jen ukrajinské dělníky, kteří po šichtě šli rovnou před ubytovnu. Tihle noví převlékání a celkově hygienu moc neřešili. Měli temné tváře, ještě špinavé od sazí a inkoustu, kouřili a vesele se bavili. Konec šichty pro ně byl vítězstvím jako v závodu. Dodělali šichtu a první peníze měli jisté.

Staří dělníci ji ignorovali, když kolem nich kroužila při snaze vyhledat kamarádky.

Noví Ukrajinci si ji se zájmem prohlíželi. A viděla, že si ji prohlížejí i ti, kteří se před směnou poprali. Viděla mladíka, který ji tak zaujal. Viděla známou tvář.

Přešla k němu blíž. Hlouček Ukrajinců kolem něj se rozestoupil. Pět chlapů ji mlčky pozorovalo. Mladík s temnýma očima se na ni díval taky. Spíš hleděl skrze ni stejně jako vedoucí směny. V očích měl prázdnotu. Ale obličej jí připadal povědomý.

„A– ahoj. Mohla bych se na něco zeptat?“ dostala ze sebe. Ukrajinci podivně naklonili hlavy. V tu ránu si uvědomila, že je oslovila v češtině. Ani nevěděla proč. Blbá vodka.

„Mluv po našem, holka,“ vyzval ji jeden z davu. Mladík, kterého si vyhlédla, stále mlčel.

„Já se tebe… chtěla zeptat,“ přešla na mateřštinu a ukázala na mladíka. U Ukrajinců takové gesto vyvolalo negativní reakci. Ukazování se mezi dělníky netolerovalo. Tara cítila, že se kolem ní semkli. Přesto si tvrdě stála za svým.

Musela se na to zeptat.

„Ty jsi z Donbasu?“

Mladík zvedl hlavu. Oči měl stále bez života. Jeho kamarádi se zarazili a dívali se na něj.

„Kdo se ptá?“ zeptal se.

„Já jsem Tamara Achmetova z Doněcku.“

„U Doněcku jsem byl,“ řekl a přemýšlel.

Tara začínala být zoufalá. Byla mezi muži už moc dlouho.

Nedělalo jí to dobře.

„Jak to tam vypadá? Už je tam klid?“

Mladík zvedl hlavu. Oči se mu změnily. Měl v nich hněv.

„Klid? Tam?“

„Už je mír? Mám tam rodinu.“

„Tam nikdy nebude mír.“

„A… a tys byl u armády, nebo u oddílů?“

Mladík ustoupil o krok dozadu. „Jak že se to jmenuješ? Achmetova?“

„Kde jsi bojoval?!“ zvedla hlas Tara. Náhle ucítila stisk na ruce. Jeden z dělníků ji tlačil stranou.

„Co seš tak zvědavá? Na tohle se neptá!“ Tara se vysmekla. Přešla blíž k mladíkovi.

„Bojoval jsi tam? Byl jsi ve městě nebo v zákopech? Kde jsi byl? Je tam mír, nebo jsi utekl?!“

„Achmetova…“

Hlouček Ukrajinců se sevřel. Přišli i další, pro změnu starší, kterým se nelíbilo, že je Tara tak sama mezi živějšími nováčky.

„Zavřete jí někdo hubu, než budeme mít průser!“

„Holka, běž pryč. Tohle se tě netýká.“

Tara si kolem sebe dělala místo. Bylo s podivem, jak si křehká žena dokázala poradit. Jako opilá se nebála. „Já jsem z Doněcku! Já musím vědět, co se tam děje!“

„Buď zticha!“

Mladík zase zvedl hlavu. Narovnal se. Srovnal si záda. Teď měl v očích něco zvířecího. Takový pohled už viděla. U vojáků, kteří bojovali. U těch vojáků, co jí udělali ty věci.