Dmitry Glukhovsky

Povídky o vlasti

KNIŽNÍ KLUB

Poznámka překladatelky

Snažila jsem se, abych čtenáři originální text ruského autora Dmitrije Gluchovského, ve světě známého jako Dmitry Glukhovsky, přiblížila co nejvýstižněji, aniž bych jej zatěžkala doplňujícími poznámkami.

Autor pracuje se značným množstvím existujících reálií i postav a směšuje fikci s realitou tak, že pro člověka neznalého detailnějších poměrů v současném Rusku by překlad nemusel být dostatečně srozumitelný.Tam, kde bylo potřeba nějaké vysvětlení, jsem je nahradila formou překladu. Rozepsala jsem též v Rusku běžně používané a známé zkratky, abych nemusela opatřovat dílo glosářem.

„Překlady“ cizojazyčných textů, které původní text občas vtipně komentují, jsou taktéž překladem z ruského originálu.

Dmitry Glukhovsky

RASSKAZY O RODINĚ

Copyright © 2010 by Dmitry Glukhovsky

Agreement by www.nibbe-literary-agency.com

Translation © 2017, 2022 by Pavla Bošková, Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-8158-2

From Hell

„Michaile Semjonoviči! Vzbuďte se! Máme tam něco divného…,“ zacloumal ramenem profesora Štejna asistent.

Profesor zakašlal a obrátil se na druhý bok. Nic „divného“ totiž v této zbytečné a nesmyslné expedici být nemohlo. Nic s výjimkou krvežíznivé mušky, pravděpodobně schopné během deseti minut sežrat celou krávu. Nic kromě komárů o velikosti tučného mamuta, nic kromě potu a vodky. Jasně, ještě prach, bláto a kamení.

Na stará kolena si pěkně naběhl.

„Vypadněte…,“ neřídil Štejn asistentovi.

„Michaile Semjonoviči!“ nevzdával se asistent. „Michaile Semjonoviči! Vrtná souprava se propadla! A něco jsme našli!“

Profesor otevřel oči. Celtovinou stanu prosvítaly první paprsky vycházejícího slunce. U hlavy se mu válela krabička analgetika a dvoudecák na vodku. Kousek vedle ležel tlustý blok s jeho teoretickými výpočty. Až expedice skončí, bude si moct tyhle čtverečkované aršíky pěkně nadrobno pokrájet, podlít je slunečnicovým olejem a sežrat. Ztracený čas. Kdyby si totiž Štejn dovolil prezentovat své teorie v Akademii věd, tak by s tím jeho sešitem naložili vědečtí oponenti způsobem jim zcela typickým. Nacpali by mu ho do řiti.

„Michaile Semjonoviči!“ zaúpěl zoufale asistent. „Lidi makali celou noc… Šel jsem vás probudit teprv až na poslední chvíli, když jsme zjistili, že jsme našli…“

„Co?“ procitl konečně profesor.

„Nevíme!“

Štejn se prudce zvedl, zimomřivě si zahalil chlupatá ramena a vydechl: „No dobře. Tak běž… Hned jsem tam. Jen co se obleču…“

Že by našli to, za čím se vydali na tuhle idiotskou expedici? Na expedici, kvůli které se pohádal se ženou. Kvůli níž riskoval zhoršení svého chronického zánětu prostaty a osteochondrózy… A že se naučili spolu jakžtakž vycházet za těch posledních dvacet let! Na expedici, kvůli níž se Štejn rozhodl namísto poklidné vědecké práce znovu vyrazit do terénu.

Měl tohle všechno zapotřebí?

Měl, protože celkem úspěšný a celkem uznávaný doktor věd geologických a mineralogických, profesor Michail Semjonovič Štejn, vědec sovětský a ruský, byl se svým postavením hluboce nespokojený. Dal se na vědu, aby se stal slavným. Aby učinil objevy, které by dokázaly změnit svět. A dopracoval to v nejlepším případě na sotva půl druhého řádku v encyklopedii. A jen co natáhne bačkory, tak si ti nesmrtelní oslové z Akademie okamžitě přijdou zatančit na jeho hrobě a pak udělají všechno pro to, aby se to půldruhařádkové heslo už neobjevilo v dalším vydání! Pakáž…

„Jéje, co to tam je?!“ vykřikla zvenku nějaká dívka.

No jo, ženské.

Štejn si natáhl kaťata, nasadil si na nos brýle jako Kissinger, natáhl si přes hlavu síťku proti hmyzu a vsunul neposlušné nohy do gumových holínek. Má už po krk téhle polní romantiky! Jak se člověku s přibývajícím věkem čím dál tím hůř pootáčí makovicí, vytrácí se, neznámo proč, i touha s ní ještě otáčet. Jakou má báječnou a útulnou pracovnu! Jak je tam teplo a nejsou tam žádná klíšťata, žádné mušky a záchod je deset kroků chodbou, a když si chce uvařit čaj, nemusí se nikdo posílat k řece pro vodu…

A přitom to byla právě tato pracovna, kde učinil ten nejdůležitější objev: určil pravděpodobné místo nového zlomu zemské kůry. Kdyby se ukázalo, že má pravdu, tak se za nějaké pouhé tři až čtyři miliony let bude území dnešního Ruska rozkládat na dvou nových kontinentech! A to už je záležitost státního významu.

Jenže je jisté, že za takovou rebelii ho velekněží z Akademie věd okamžitě rozcupují. Tedy pokud nedokáže předložit důkazy… Vzorky hornin… Dosvědčit procesy, které probíhají už teď. Zatím ve velkých hloubkách…

Den po svých narozeninách (oslavil zrovna pětasedmdesátiny) se přece jen rozhodl. Pečlivě si spočítal, kde se musí nacházet příslušné místo, poradil se se svým starým přítelem, který odešel z geologického výzkumu do vedení důlního závodu, vymohl si grant, pohádal se se ženou, nacpal si půl kufru léky, trmácel se tři dny a tři noci ve vlaku, potom se další tři kodrcal gazíkem po cestách necestách, a teď už půl roku trčí v tomhle sibiřském zapadákově.

A to všechno zbytečně.

„Profesore! Proboha, mrkněte se na to!“

Vyhrabali kus mamuta nebo co? Nebo nějakého trilobita?

Štejn odhrnul vchodový dílec stanu, došoural se kolem ochranky za plaňkový plot (v tajze je všelijaké zvěře) a zastavil se u vstupu do šachty. Kolem se tlačili dělníci a geologové a hlídač tam stál s napřaženou dvouhlavňovkou. Lidé si vylekaně šuškali a gestikulovali se vztyčenými prsty…

Co to tam jen může být? Štejn se prodral dovnitř hloučku.

Uprostřed leželo odporné stvoření, které škubalo obrovskými šupinatými křídly. Z rozbité ploché palice vytekla kaluž černé krve. Pohled zelených očí s úzkými vodorovnými zorničkami byl strnulý. Avšak víčka ještě tu a tam klesla a znovu se zvedla, žebra se zdvihala v občasných těžkých vzdeších.

„Nikita ho postřelil,“ sdělil Štejnovi asistent a kývl hlavou směrem k věčně opilému hlídači.

„Nejdřív jsem myslel, že je to veverka,“ škytl Nikita a neznámo proč si otíral ruce o špinavý nátělník. „Teda… to je všechno, prostě veverka.“

Profesor přistoupil ke stvoření a dotkl se ho gumovým bodcem své hole.

„Kde se to tu vzalo?“ zeptal se.

„Ze šachty,“ ozval se kdosi z dělníků.

„To by mě zajímalo, jak se to dostalo do šachty,“ obrátil se Štejn za hlasem.

„Ono to tam… už bylo,“ odpověděl šeptem dělník. „My jsme ho odtamtud vyprostili.“

„To je vyloučené,“ přerušil ho profesor. „Z hloubky tří kilometrů? To je vědecký nesmysl!“

Vtom sebou bestie trhla a zvedla hlavu. Vodorovné, jakoby kozí zorničky, zcela nepatřičné na ohavné hubě, se zaostřily na Štejna. Tlama žraločího vzezření zaplněná ostrými zuby se rozevřela…

A zvíře zakejhalo.

Ozval se netvorný, hrozný zvuk: směs řehotu a hlubokého, příliš nízko pro lidské hrdlo posazeného beraního bečení.

Když se to dost nasmálo, zaklonilo to hlavu a pošlo.

Ale za pár minut, když už slunce definitivně vyšlo zpoza sopky, se z mršiny pod přímými slunečními paprsky ještě zadýmalo, a bylo po všem.

„To je vědecký nesmysl,“ opakoval Štejn a hleděl na temně rudou kaluž přes zamlžené brýle.

X X X

„Rusko pomůže Íránu postavit jaderný reaktor,“ plazil se přes televizní obrazovku řádek zpravodajství. Hlasatel mlel cosi ústy, jenže zvuk byl u těch televizorů potlačen. Co se to děje, kroutil hlavou profesor? K čemu nám to je? Kvůli pár miliardám? Cožpak nechápou, že to může dopadnout na celý Blízký východ?

Ale dobře. Aspoň se na chvilku odreagoval… Protože teď, ve chvíli nucené nečinnosti, dokud neohlásí přistání, nebylo pro Michaila Semjonoviče úplně jednoduché bránit se o samotě dotěrným, tíživým myšlenkám.

Z toho zatraceného irkutského letiště odlétal Štejn s jakýmsi strachem. Poté, co se objevilo podivné stvoření, jako by se nad expedicí vznášelo strašlivé fatum. Hlídač se opil a utopil se, dělníci zaměstnaní na šachtě po další směně utekli do tajgy a tam beze stopy zmizeli, jednoho z geologů znenadání posedla náměsíčnost a ve spánku se pokusil vlézt se sekerou v ruce do profesorova stanu.

Že to nebylo veselé místo, se dalo tušit i dřív.

Například když vyšlo najevo, že právě v tom bodě, kde se Štejn chystal vrtat, je stará šachta. Kdo a kdy tady kopal, nebylo možné zjistit. Nejspíš někdo v 16. století, možná už za Jermaka. V šachtě našli kosti. Byly zcela zetlelé, leč nepochybně lidské.

Vedoucí místní pracovní čety svraštil obočí, vynutil si na profesorovi rozhovor mezi čtyřma očima a oznámil mu, že vrtat tady mu nedoporučuje, a pokud Štejn nedá jinak, půjdou do toho jeho lidé pouze za dvojnásobný plat. Profesor příplatek stáhl na sedmdesát procent. To překonalo všechna očekávání ohledně kompromisní ceny, a vedoucí povolil. Jenže možná stálo za to ho poslechnout…

A potom ta historka s křídlatou potvorou, kterou se dosud nepodařilo nijak rozumně vysvětlit.

A potom…

A potom zůstala vrtná souprava viset nad propastí.

Nad obrovským, nekonečným dutým prostorem. Jakoby jeskyní, pokud zapomeneme na to, že v takové hloubce žádná jeskyně být nemohla. Už sám tento objev by zaručoval profesorovi jistotu nesmrtelnosti.

Jenže jak to teď dokázat?

Když vedoucí skupiny sfáral do šachty s bednou dynamitu a tam se, v hloubce jednoho kilometru, vyhodil do povětří…

Teď už nikomu nic nedokážete.

Co říci o šokujícím objevu, který byl učiněn zanedlouho po nalezení podzemních slují? Profesor, ateista sovětského ražení a kosmopolita do morku kostí – sevřel v ruce ikonku. Kdepak, radši o tom ani nehlesnout.

„Irkutsk–Moskva, jdeme na přistání!“ zařvala peroxidová dračice v předrevoluční uniformě.

Štejn přitiskl kradmo ikonku ke rtům.

Nehodilo by se, kdyby ho kolegové přistihli při líbání svatého obrázku. Přestože se říká, že i Einstein věřil… a nic. Ačkoli co, i kdyby ho nakonec přistihli! Při takovém maléru není na škodu se před odletem pojistit…

Ale co v Moskvě? Kam se tam vrtne se svými průkaznými podklady? Zač stojí svědectví geologů, z nichž polovina letí domů ve svěrací kazajce? To jediné, co má Štejn v zásobě, jsou elektronické soubory s nahranými zvuky: spustili do propasti echoloty a mikrofon. Pokud se po cestě zpět soubory neodmagnetizují a nesmažou, má teď nahrávky děsivých nářků, úžasně podobných lidským, a řevu neznámých nestvůr.

Trochu málo na to, aby celou vědu převrátil vzhůru nohama.

Nedostačující na to, aby byl Štejnem učiněný objev opodstatněn.

Jenže on přece jen objevil peklo!

X X X

„Dědečku, někdo ti volá!“ pronesla Alenka.

„Děkuju, beruško moje, už jdu!“

Michail Semjonovič se s nechutí odtrhl od svého starého počítače. Zamyslel se, vytiskl stránku, položil ji na hromádku a svrchu ji zatěžkal valounem selenitu. Kupil se mu tu už docela slušný svazek. Jeho křížový pochod na Akademii věd. Ať ti zaprděnci shoří v ohních inkvizice! Vždyť inkvizice teď bude rozhodně zapotřebí… Nic převratného, prostě nepatrně restrukturalizují jednu existující organizaci, která měla slušný trénink v honu na čarodějnice.

Nemusel chodit daleko, z jednoho pokoje, zavaleného vzorky minerálů a ověšeného obrazy (je tu i dřevotřísková rumunská manželská postel, imitace ořechu), do druhého, jakoby obýváku (protože tam stojí televize a na podlaze je položen ázerbájdžánský koberec, ale jinak – tytéž minerály a obrazy).

„Štejn,“ řekl Štejn.

„Michaile Semjonoviči,“ zašelestil ve sluchátku neživý hlas. „Doporučuju vám, abyste okamžitě přerušil vaši práci.“

„Co to má sakra znamenat?“ rozčílil se profesor. „Kdo volá?“

„Volám vám z Alexejevovy nemocnice,“ zachrastil výhrůžně hlas. „Jeden z vašich kolegů tu právě absolvuje rehabilitaci…“

„Mě nezastrašíte!“ zařval Štejn. „Slyšíte? Mě nezastrašíte!“

Ve sluchátku se někdo tiše zasmál.

Alenka, která za hudebního doprovodu televize stavěla z dílů Velké sovětské encyklopedie z roku pětatřicet domeček pro své panenky, polekaně upřela na dědu své obrovské modré oči.

„Moskva kategoricky odmítá zavedení sankcí vůči KLDR,“ vyplnila ticho televize. „Lid Severní Koreje má plné právo rozvíjet mírovou jadernou energetiku. Pchjongjang mnohokrát dokázal svoji oddanost mírovému procesu a je spolehlivým a předvídatelným partnerem, říká se v prohlášení ruského MZV.“

Co má tohle znamenat, pomyslel si rozmrzele Štejn. I tihle klidně pokračují dál… No a naši, to je nejhorší, jim lezou někam… K čemu nám to je?

„Michaile Semjonoviči,“ oslovil ho znovu hlas. „Pokud by vás napadlo někam s vašimi spisy jít, okamžitě pro vás posíláme naši záchranku.“

„Mě nezastrašíte!“ řekl Štejn.

„Zastrašíme,“ ujistil ho hlas.

A zavěsil.

„Dědečku,“ dotkla se Alenka jeho kolena, „je všechno v pořádku?“

„Nevím… Moc ne.“

Štejn neměl sílu se ani zvednout z křesla u televize.

„Důchodkyně Nina Nikolajevna,“ kamera přejela po prostorném třípokojovém bytě, „si žije spokojeně. A tento měsíc se jí zvedne penze o sedm celých tři desetiny procenta, a všechno bude ještě lepší,“ před objektivem se objevila ruměná a skrčená stařenka, připravující čaj v příjemné a útulné kuchyni.

„Dědečku,“ pronesla vážně Alenka, „mám na tebe otázku. Proč je v televizi všechno tak jásavé? A proč se tam všichni pořád mají tak dobře? Copak to tak opravdu je?“

„V tomto roce se dotace na vědu zvyšují na sedmnáct procent,“ hned nato přislíbila bedna. „Náš korespondent Ivan Petrov nahlédl do vědeckého centra v Koroljovu a obeznámil se tam s nejnovějšími technologiemi! Gagarinovu centrifugu zde využívají k léčení bolestí páteře…“

„To je, Alenko, proto,“ roztržitě odpověděl Štejn, „že televize je okno do jiného světa. Do kouzelné země za zrcadlem. Tam všechno vypadá podobně jako u nás, ale všechno je tam jinak. Lidé jsou tam šťastní a všem se všechno daří. A všichni mají dost peněz.“

„To je vědecký nesmysl,“ nakrčila nosík Alenka.

„Jiné vysvětlení neexistuje,“ povzdechl si profesor.

„Dědečku,“ řekla dívenka po chvilce přemýšlení, „a je možné se do toho tvého kraje za zrcadlem nějak dostat? Aspoň na chviličku?“

„Musíš se moc dobře učit,“ zalhal Štejn. „No dobře, koťátko, jdu ještě chvíli pracovat…“

„V Rusku bylo objeveno zatím největší naleziště plynu na světě,“ řekl hlasatel. „Zásoby přírodního plynu naleziště Sachalin 4 obsahují podle předběžných odhadů více než půldruhého trilionu kubíků. Společnost Gazprom oznámila, že…“

Je to tak, pomyslil si mrzutě Štejn. Neměl jsem se zabývat tektonikou. Měl jsem jít z geologického průzkumu rovnou tam, k plynařům. A netrčel bych teď v mizerném dvoupokojáku v Čertanovu, ale žil bych si ve velkopanském paláci v Rubljovce a nevolali by mi z psychiatrie, ale z kanceláře prezidenta, aby mě vyznamenali za zásluhy o vlast.

A přece se i mezi geology najdou šťastní lidé.

Jenomže pro Michaila Semjonoviče bylo už pozdě klepat na tyhle dveře. Život má za sebou, veškerá rozhodnutí už učinil před desítkami let. Zbývá bojovat, bránit svoje. Dokazovat. I když žádné důkazy nejsou.

Alenka chvilku poseděla se svými panenkami a pak se připlížila k televizi, aby se podívala, co má ten přístroj z druhé strany.

Že by tam byla dvířka?

X X X

V důsledku jedinečného a dosud zatím nikým neuskutečněného experimentu hlubinných vrtů, provedeného naší vědeckou skupinou, bylo zjištěno, že při průniku zemskou kůrou do hloubky více než tří tisíc metrů nebyla navzdory všem existujícím prognózám a všeobecně přijímanému názoru nalezena ani vrchní, ani střední, ani spodní zemská kůra, tvořená metamorfovanými a magmatickými horninami. V uvedené hloubce byly odhaleny obrovské dutiny, obývané krajně svéráznou faunou. Máme všechny důvody předpokládat, že se naší skupině podařilo objevit místo, známé v mytologii rozličných národů jako peklo.

Obstojný úvod, ne?

A dále sto třicet stránek zprávy o průběhu expedice, několik fotografií mizerné kvality, akustické záznamy a vzorky minerálů.

Štejn ještě jednou přehlédl své dílo, pečlivě vše uložil do vytřené aktovky a vyhlédl z okna. Přímo u vchodu stála nejnovější sanitka – dovozová, nablýskaná, nalakovaná béžovou barvou, s oranžovými pruhy po stranách. Takové neposílají pro normální smrtelníky. Takovými zřejmě dopravují pravověrné do ráje…

Nebo naopak.

Že by přijeli pro něj?!

Profesor začal horečně uvažovat. Zburcoval spící Alenku (ještěže žena šla pro chleba, nemůže mu bránit), vnučku oblékl, na záda jí dal školní tašku (zanedlouho půjde do nulté třídy), do tašky vložil svůj elaborát a fotografie. Minerály si rozstrkal po kapsách kabátu, omotal si obličej šálou a vrávoral spolu se spící dívenkou dolů po schodech. Snad si řeknou, že vede holčičku do školky. Promiň, Alenko.

Vyplazil se na světlo boží a okamžitě zamířil k zastávce. Sanitka nastartovala, zamrkala světlomety a vzápětí se tiše rozjela.

Na poslední chvíli vskočil i s holčičkou do právě odjíždějícího minibusu. „Záchranka“ se za nimi sunula dopravní zácpou. Čelní sklo měla tmavé, světlem neproniknutelné.

Dostali se do metra, zmizeli v davu, splynuli s lidskou směsicí v šílené tlačenici u eskalátoru, nějak prokličkovali na stanici a nasedli do prvního vlaku. Štejn uštvaně pohlédl do stran. Cestující se tvářili jako obvykle, obličeje měli jakoby zapnuté na zip: každý ve svém vlastním světě.

Takže zatím to jde dobře. Vypadá to, že jim utekli. Teď už jen dojet do Akademie, vystoupit tam s přednáškou ve stanovenou dobu, odpálkovat oponenty… Co se toho týče, děj se vůle boží. Jen aby ho nechali promluvit… A pak ať ho pošlou třeba do horoucích pekel. Je libo psychiatrii v Kaščenkově nemocnici, nebo snad u Serbského?

Vtom mu v kapse zavrněl mobil. Žena!

Vrátila se z obchodu, a nikdo není doma, nenechal jí vzkaz… Snad by bylo lepší přímo do Serbského: tam se za ním žena nedostane. Protože za Alenku si to od ní vypije. A ke všemu bude mít pravdu.

Jak to, že telefon v metru přijímá signál, a ještě k tomu na téhle jejich bohem zapomenuté trase? Žena se mu zřejmě potřebuje opravdu dovolat.

Žena, protože nikdo jiný toto číslo nemá.

Štejn vytáhl mobil z náprsní kapsy kabátu.

Neznámý volající.

„Natašo?“ zakřičel do telefonu profesor, dlaní přitom zakrýval mluvítko, aby nebylo slyšet dunění kol.

„Michaile Semjonoviči,“ odpověděl neznámý člověk sytým barytonem, přehlušujícím vagónovou kakofonii. „Dovoluji si vás obtěžovat, tady společnost Gazprom.“

„Prosím?“ vytřeštil profesor oči.

„Ano, Gazprom,“ potvrdil neznámý. „Chtěli bychom vám nabídnout práci.“

„Mně? Proč zrovna mně?“

„Doslechli jsme se o vaší jedinečné zkušenosti s hlubinnými vrty a předpokládáme, že byste se mohl stát naším nepostradatelným konzultantem,“ ochotně vysvětlil volající. „Zajímal by vás náš návrh?“

„Já…,“ Štejn si přendal mobil od jednoho ucha, rozpáleného dechem ze sluchátka, ke druhému. „Ano, zajímá mě to. Samozřejmě že mě to zajímá!“

„Michaile Semjonoviči,“ požádal úlisně hlas, „nemohl byste teď hned přijet k nám do kanceláře? Probíhá tu porada a právě projednáváme vaši kandidaturu. Spolu s dalšími. Pokud by se vám však podařilo tady být, řekněme, během půl hodiny až hodiny, ani bychom nezačali posuzovat jiné uchazeče na tuto funkci…“

„Promiňte, ale já teď v žádném případě nemůžu!“ vykřikl Štejn. „Mám důležitou přednášku.“

„Michaile Semjonoviči,“ začal hlas přísněji. „Velmi bychom si přáli probrat to s vámi ještě před vaším vystoupením. Teď si nevzpomínám, zda jsem už mluvil o mzdě konzultanta. Obnáší to kolem patnácti tisíc dolarů měsíčně, ale pro odborníka vašeho formátu…“

„Nemůžu!“ řekl tvrdě Štejn. „Nejdřív jdu přednášet, potom k vám! Nic jiného nepřichází v úvahu.“

„To si myslíte vy,“ odpověděl neznámý.

„A odkud vůbec máte tohle telefonní číslo?“ probral se z mrákot profesor.

„Od vaší ženy, Michaile Semjonoviči,“ usmál se ironicky muž. „Mimochodem, pozdravuje vás.“

Štejn pocítil, jak ho uvnitř zamrazilo.

Proč ten mobil, čert aby ho vzal, tady pod zemí tak dobře chytá signál, zeptal se náhle jen tak mimochodem v duchu sám sebe.

„To je přece naše výsadní sféra zájmů a vlivu,“ odpověděl jakoby na nevyslovenou otázku hlas a poněkud nevhod pokračoval dál. „Takže se není čemu divit, Michaile Semjonoviči. Nashle.“

To má být nátlak? Jako když člověka dusili za sovětských časů… Takhle dusili!

Ne, rozhodl se pevně Štejn. Nejdřív naplánovaná přednáška, teprve pak všechno ostatní. Záchrana ženy, protivení se nástrahám, boj s psychiatry, to všechno až pak. Múzy, ty světskou marnost nesnesou.

X X X

Opláchl se studenou vodou na akademiky zakouřeném záchodku, vzal vnučku za ruku a vyrazil do boje.

Sál byl z poloviny prázdný.

„Dole ve vestibulu vyvěsili oznámení, že všechno odpadá!“ rozhodil rukama profesor Sinicyn, jeden z nemnoha Štejnových spojenců v tomto hadím hnízdě.

„Toho bohdá nebude,“ zamračil se Štejn. „Dej mi pozor na vnučku, Petře Ivanyči.“

Michail Semjonovič se postavil za řečnický pult, odhodlaně obhlédl mnohohlavou akademickou hydru, zatvrzele vystrčil bradu a začal:

„Drazí kolegové! Téma přednášky, kterou jsem na dnešek oznámil, doznalo jistých změn. Moje dnešní vystoupení bude poněkud revolučnější, než jsem měl v plánu. Jak už někteří z vás možná vědí, podnikl jsem nedávno výpravu do Irkutské oblasti, na místo mnou předpokládaného zlomu zemské kůry, který se může stát dělicí čárou budoucího rozdělení tektonických desek.“

V sále to zašumělo.

„Nicméně moji spolupracovníci, z nichž mnozí za to zaplatili rozumem, a někteří i životem, učinili překvapivý objev. V důsledku jedinečného a dosud zatím nikým neuskutečněného experimentu hlubinných vrtů, provedeného naší vědeckou skupinou, bylo zjištěno, že při průniku zemskou kůrou do hloubky více než tří tisíc metrů …“

Vyschlo mu v krku. Sál mlčel jako zakletý.

„Vážení kolegové… Přátelé… Našli jsme – inferno!“

Štejn schovaný za tlustými skly kissingerovských brýlí přimhouřil oči. Raz, dva, tři…

„Je to hanba!“ zařval kdosi hromovým hlasem.

Podle všeho Akopjan.

„Odmítáme se toho účastnit!“

Tak to je Šmečkevič.

„Je to provokace!“

Lazutkin.

„Žádám vás, abyste laskavě vyslechli přednášku až do konce!“ nadechl se Štejn.

„Odeberte mu vědecký titul!“

„Je to pavěda!

„Vyloučit!“

„Káže bludy!“

Výkřiky akademiků byly jako hroudy hlíny, dopadající na čelní sklo expedičního gazíku zpod kol náklaďáku před ním. Štejn si sundal brýle (najednou hůř viděl, jako by mu je doopravdy poplivali), otřel si je kapesníkem, nasadil si je znovu na nos a upřeně se zahleděl do svého elaborátu.

„Jaké máte důkazy?“ hodil mu záchranné lano z první řady Sinicyn.

Díky, dědku.

„Náš tým shromáždil obsáhlé průkazné materiály, ovšem během spěšné evakuace z místa prací se téměř všechny ztratily.“

„A co vaše šachta do pekla?“ rýpli si z bidýlka.

„Naneštěstí byla šachta vyhozena do povětří a téměř úplně se zbortila… Jsem připraven ukázat místo, kde jsme prováděli vrty, a pokud to bude zapotřebí, vést novou výpravu, výpravu z Akademie věd…“

„To je ale šašek!“

Jasně, Tomaševskij.

Štejn se odmlčel a zvedl oči. V sále zůstali tři lidé.

„Slyšel jste už, že Chávez se chystá vyhlásit válku Kolumbii?“ šuškal jeho přítel Sinicyn ochrnutému akademiku Sidorovovi, kterého spolu s vozíkem v tom spěchu zapomněli evakuovat ze sálu. „A potom prý celé Latinské Americe. Nastolí bolívarovské pořádky. A my mu prodáme deset lodí samopalů, vrtulníky a div ne i ponorky. Nejde mi na rozum, k čemu nám to je. Je to opravdu pro peníze?“

Nešťastný Sidorov jen koulel očima. Ničím jiným pohybovat nemohl.

Fiasko…

Moment! Ale kde je Alenka?

Nechal svou aktovku ležet na katedře, seběhl odtamtud dolů a prudce zatřásl Sinicynem.

„Kde je moje vnučka? Kde je moje Alenka?!“

„Dyť si pro ni přišel táta,“ řekl Sinicyn a přitom se usmál blaženým úsměvem člověka, který prodělal lobotomii. „Řekl, že jí jde koupit zmrzlinu, zatímco tu děda horlivě řeční.“

„Tátu má v Austrálii! Ty jeden pitomče starej!“

Vyběhl na chodbu, sotva dechu popadal. Dvě siluety, jedna příjemná, drobná, Alisina a druhá ponurá, mohutná, jakoby vytesaná z čediče, se od něj vzdalovaly chodbou pryč.

Dohnal je až na ulici.

Holčičku usadili do černé limuzíny, dlouhé a strohé jako život stranického funkcionáře.

„Stůjte! Počkejte!“ vykřikl Štejn.

Čedičová postava poslušně strnula, a umožnila tak profesorovi zmenšit vzdálenost.

„Ale my jsme se bez vás nikam nechystali, Michaile Semjonoviči,“ řekl neznámý člověk známým hlasem. „Tak pojedeme?“

Vypadal celý tak nějak evropsky: zbrusu nový oblek, příliš symetrická kravata, dobrácká tvář. Ne, spíš to byla tvář bez jakýchkoliv emocí. A hladká, bez vrásek.

„Já nikam…,“ chystal se začít Štejn.

„Kolegové vám nevěřili?“ zeptal se účastně ten člověk. „Vysmáli se vám?“

„Je mi jedno, jestli mi uvěří nebo ne!“ zalhal profesor. „Pro mě je důležitá pravda, nikoliv uznání!“

„A vidíte, já vám věřím,“ pronesl klidně ten muž. „Protože vím, že máte pravdu. Peklo existuje a já jsem ochoten vám k tomu ledacos říct.“

„Ale vždyť vy jste ne…,“ Štejn stiskl obrázek v kapse.

„Jistě že ne,“ usmál se člověk. „Já přece pracuju v Gazpromu. To já jsem vám dnes volal.“

Z útrob auta se ozval radostný a zcela nepatřičný psí štěkot. Ze sedadla spolujezdce vykoukl mimořádně sympatický černý pudl a červeným jazykem olízl Alisinu ruku.

„A ještě ti darujeme takového pejska,“ usmál se čedičový.

„Dědečku! Pojedeme s nimi, povozíme se!“ zavýskla nadšením holčička.

Půlmetrákové dveře měkce zaklaply a limuzína se plavně pohnula z místa, jako by se vznášela nad zemí.

„Máte ve všem pravdu, Michaile Semjonoviči,“ řekl člověk. „A bezpochyby jste učinil velký objev, ale je tu háček. Ten objev už totiž dávno před vámi udělal někdo jiný.“

„Co to říkáte?“ rozčílil se Štejn. „Tvrdíte mi tu nějaké bludy! Vždyť v tom případě by byla už jistě zahájena nějaká křížová výprava, Armageddon s nejnovějšími zbraněmi, jadernými náložemi by je nadobro… Vždyť u nás nikdo neví, co si s tímhle mírovým atomem počít, kam s ním!“

„Michaile Semjonoviči, vy jste mi vážně nějaký extremista,“ vyčetl profesorovi muž. „Přece žijeme v jednadvacátém století. Ve století globalizace a volného obchodu! A vy mi tady budete vykládat o křížových výpravách. Jaké barbarství…“

„Co?“

„Ale prosím vás. Vy jste neslyšel ve zprávách nic o Sachalinu 4? Půl druhého trilionu kubíků nových zásob… To víte, partneři se činí. Zajišťují dodržení smlouvy.“

„Jaké smlouvy?“ sňal si Štejn brýle.

„Smlouvu na přímou dodávku přírodního plynu,Gazprom‘, s. r. o., z pekla. No, v papírech se samozřejmě ta jejich právnická osoba jmenuje jinak, ale náš partner,“ čedičový člověk pohladil pudla, „je právě tento.“

„Proč plyn? Myslel jsem, že lidi umírají pro kovy,“ pokusil se zavtipkovat profesor.

„To víte, drží tam taky krok s dobou. Bylo potřeba zlato, dodali zlato. Když bude potřeba nafta, můžou poskytnout i naftu. Teď je v módě ekologicky čisté palivo, tak nás zásobují plynem. Podzemí… Vždyť kdyby se koplo hlouběji, je ho neomezené množství. Nejdůležitější je se domluvit.“

Síra v autě cítit nebyla. Vonělo to tam drahým francouzským parfémem a nepatrně i havanskými doutníky. To se zřejmě rozmazloval řidič.

„A jak jste se s nimi domluvili? To jste jim prodali duši?“ osmělil se po dlouhé pauze Štejn.

„Michaile Semjonoviči!“ zakroutil hlavou muž. „Jakoupak duši? Vždyť Gazprom je státní podnik. Prostě na sebe vláda vzala určité závazky. Převážně mezinárodního charakteru. A taky i některé vnitropolitické.“

„Proboha, jak to, že mi to samotnému nedošlo… Vždyť když se nad tím člověk zamyslí, jiná vysvětlení naší historie nelze najít… A jaké závazky to konkrétně jsou?“ projevil zvědavost Štejn. „Nevadí, že jsem řekl ‚proboha‘?“

„Ale prosím vás. Žijeme přeci v zemi mnoha vyznání,“ uklidnil ho muž. „A pokud jde o vaši otázku… Je určitý počet mezinárodních projektů, které uskutečňujeme, abych tak řekl, jménem našich partnerů.“ Opět pohladil pudla. „Spolupráce s Íránem, se Severní Koreou, s některými arabskými zeměmi… Energetická sféra, někdy jsou to otázky bezpečnosti…“

„Ale to je přece… Vždyť oni…,“ hekl Štejn. „Vždyť oni chystají…“

„Myslete si jen to dobré,“ usmál se muž.

X X X

Automobil zastavil před krásnou venkovskou vilou tonoucí v ovocných stromech. Podél cestičky vedoucí na verandu se tlačil televizní štáb s kamerami v pohotovosti. Tamtéž se trápila i maskéry nalíčená profesorova žena.

„Kde to jsme? Kdo jsou ti lidé?“ nervózně si poposedl profesor.

„V lokalitě Barvicha nedaleko Moskvy. To je váš budoucí dům. A reportéři už vás očekávají, protože právě teď vám bude uděleno státní vyznamenání.“

„A za jaké zásluhy?“ podivil se Štejn. „Vždyť jestli se dobře pamatuji, o mém objevu se teď nesmí mluvit.“

„Nesmí. V naší zemi se každý den dělají objevy, o kterých nelze mluvit, takže to není nic strašného. Ale vy máte na výběr,“ rozevřel desky, „tři vědecké průlomové práce, které jsou právě odtajněny. Vyberte si, staňte se jejich autorem. Mimochodem, viděl jste včera zprávy o Gagarinově centrifuze? Stačí jen odstranit razítko s nápisem tajné. No prosím! A zítra budete v televizi i vy.“

„Hurá!“ zaradovala se Alenka. „Dostaneme se do kraje za zrcadlem!“

„A na financování vašich nových geologických výzkumů samozřejmě Gazprom uvolní grant.“ Muž vzal za kliku dvířek.

Novináři se vrhli k automobilu, stejně jako se v tajze vrhají komáři ke geologovi, který se zrovna vydal na velkou.

„Řekněte mi,“ pronesl Štejn, „a financuje Gazprom výzkum v oblasti astronomie?“

„Ne, tím se nezabýváme,“ zdvořile se usmál muž. „V nebi se není čeho zmocnit.“

„Výborně,“ kývl spokojeně Michail Semjonovič a otevřel dveře.

Chytil vnučku a energicky ji táhl za sebou kroužkem reportérů pryč od vily, cestou popadl i ženu.

„A co krajina za zrcadlem?“ vzlykla Alenka. „A štěňátko?“

„Koupíme kočku,“ zabručel profesor.

„Profesore Štejne!“ prodral se k němu korespondent Hlavního vysílacího kanálu. „Povězte nám o svých plánech do budoucna! Samozřejmě chápeme, že vám jde už na šestasedmdesát, ale přece.“

„Z geologie odcházím. Mám v plánu zabývat se astronomií,“ prohlásil Štejn. „Mám pocit, že v nebi nás čeká ještě mnoho objevů. Neporadil byste mi, kde je tady nejbližší metro?“

Co za to

Plov to byl řídký, ale Abdurachim si za ty tři měsíce už stačil na tu kaši zvyknout. Kdyby někomu v rodném Pongozu řekl, že se dá uvařit plov z neoškubaných slepičích stehýnek, v nichž nebylo tuku víc než na do čtverečků vyrýsovaném Abdurachimově břiše, bezpochyby by se mu vysmál.

Vždyť pravý plov musí být hustý a musí lepit žlutým skopovým tukem, a samozřejmě se nedá jíst tenkými plastovými vidličkami, ale nabírá se prsty, které uhnětou rýži do hrudky o velikosti dětské pěstičky, a ta se pak nese do úst.

Jenže kde měl vzít pořádné jehně v zablácené a zakouřené Moskvě? Abdurachimovi se hlavní město Ruska nijak zvlášť ohromné vlastně nezdálo: maximálně kilometr čtvereční, a to bůhví jestli. Přitom za třímetrovým betonovým plotem Moskva pokračovala, a pokračovala až tam, kam oko dohlédlo, ale tam měl Abdurachim a jeho kolegové vstup zakázán.

Dostat se přes kontrolní stanoviště do nejbližší trafiky, to se dalo. V daleké sluncem zalité vlasti kdysi z mladické nerozvážnosti seděl a tehdy se naučil vycházet s bachaři: Když dáš, tak dostaneš.

Malý Tádžikistán ale hned za plotem končil a chatrná Abudrachimova ruština nestačila na to, aby odpálkoval sveřepé a věčně nenažrané policajty, vartující u stavby století jen proto, aby se snadno obohatili.

Svářeč Faruch ze třetí pracovní skupiny se jednou nějak pokoušel pronést kontrolním stanovištěm kousek skopového, ochranka ho vyhmátla, odskákala to za něj celá parta a bylo to horší, než když jim týden předtím zabavili hašiš. Pravidel tu platilo hodně, ale zedníkům o všech neříkali. Co se dá dělat, když je slepice, tak je slepice. Často taky musel obědvat vlažnou nudlovou polévku z kelímku, nebo dokonce kluzké párky, takže v jídle nebyl nijak zvlášť vybíravý. Plov pro ně nevařili jen tak pro nic za nic: celou pracovní skupinu přeřadili na novou stavbu.

Věž Pamír, vybudovaná v centru komplexu Moskva City, byla vysoká jako hora, co podpírá hroutící se potrhané moskevské nebe. Její horní patra nebyla téměř nikdy vidět, oblaka těsně obemykala nekonečnou budovu, přičemž dosahovala stěží do její poloviny. Abdurachim, kterému se stýkalo po domově, na ni (navzdory jejímu jménu, jež mu bylo nesporně milé a drahé) pohlížel s obavou.

„Nejkratší cesta do nebe,“ smutně vtipkovali dělníci. Šuškalo se, že na Pamíru, obklopeném podhůřím čtyřpatrových ubytoven, docházelo k neštěstím bezmála každý den. Důkaz pro to chyběl, neboť zedníky, kteří si to své na Pamíru odpracovali, posílali s výmluvou na dodržování podmínek vízového režimu zpátky do Střední Asie, a teprve odtamtud je zas odváželi na jiné stavby. Byl to divný předpis, a i když tu existovala i podivnější pravidla, tenhle se týkal Pamíru dvakrát víc než jiných staveb. Ač se slepičí plov zdál lehce stravitelný, v Abdurachimových střevech se choval nepokojně, za žádnou cenu se nechtěl uklidnit. Tu noc se Abdurachimovi zdály zlé sny: bůhvíproč se snažil dostat až na samý vrchol věže Pamír, neustále šplhal vzhůru po schodišti, ale konce nedohlédl. A potom mu kdosi řekl, že jeho nápad je k ničemu, protože ta věž je živá a neustále roste…

X X X

Tajemník čile oběhl auto, vzal za kliku a potáhl k sobě dveře těžké jak od bankovního trezoru. Krotov, který si zdříml na prostorné sedačce dvoubarevného Maybachu, na něj mdle pohlédl, zívl a protáhl se. Ta zatracená obálka z Vogue mu včera v noci dala tak zabrat, že byl ochoten přehodnotit svůj opovržlivý postoj k modelkám. Dívka se snažila, očividně jí někdo pošeptal, jak v žebříčku Forbes poskočil nahoru.