© Jan Bauer, 2019

ISBN 978-80-7617-796-3

Motto

A protož, milí bratři, věděti vám dávám, že lid sbíráme ze všech stran proti takovým nepřátelům božím a zhúbcím České země. Protož i vy kažte kněžím, ať na kázáních lid vzbuzují k boji proti takovému Antikristu, a sami trhem volejte, ať všickni, kteří mohú pro starost a pro mladost, vzhůru jsú na každou hodinu.

Jan Žižka z Trocnova

v dopise Domažlickým

Upálení mistra Jana Husa v Kostnici. Vyobrazení z Jenského kodexu

Chrám Panny Marie Sněžné, kde kázal Jan Želivský

První pražská defenestrace, k níž došlo 30. července 1419

Smrt krále Václava IV. na Novém Hradě u Kunratic

Válečný vůz. Vyobrazení z příručky válečnického umění a techniky Konráda Kyesera z roku 1405, které mohlo inspirovat Jana Žižku k použití válečných vozů

Jan Žižka v čele husitského vojska. Vyobrazení z Jenského kodexu

Jan Žižka na barokním vyobrazení

Jan Žižka podle Mikoláše Alše

Pomník Jana Žižky v Táboře z roku 1884, který vytvořil sochař Josef Strachovský

Bitva u Sudoměře

Bitva na Vítkově

Další romantizující zobrazení bitvy na Vítkově

Husité za vozovou hradbou na dobovém vyobrazení

Boj husitů s křižáky

Příjezd husitského vzdorokrále Zikmunda Korybutoviče do Čech

Smrt Jana Žižky u Přibyslavi v podání Josefa Mánesa

Útěk křižáků od Domažlic na kresbě Mikoláše Alše

Prokop Holý

Prešpurk (Bratislava), kde se v roce 1429 poprvé sešel k jednání Zikmund Lucemburský s předáky husitů v čele s Prokopem Holým

Bitva u Lipan

Romantické zobrazení smrti Prokopa Holého v bitvě u Lipan. Ve skutečnosti se tělo mrtvého husitského kněze a vojevůdce na bojišti u Lipan nikdy nenašlo

Útěk hejtmana Jana Čapka ze Sán od Lipan
v podání Mikoláše Alše

Královské horní město Jihlava, kde byla v roce 1436 vyhlášena kompaktáta znamenající smír mezi husity a katolickou církví

Zikmund Lucemburský jako římský císař a král uherský a český

Čeští páni slibují v Jihlavě věrnost císaři a králi Zikmundovi Lucemburskému

Jan Roháč hájí svůj hrad Sion

Zikmund Lucemburský soudí zajatého Jana Roháče z Dubé

Reliéf Jana Roháče z Dubé pod troskami Sionu

 Doba vymknutá z kloubů

Doba husitská nebo také doba husitských válek či husitské revoluce bývá s jistou setrvačností považována laickou veřejností za jedno z nejslavnějších období našich dějin. Vždyť přece tehdy, ve 20. a 30. letech 15. století, se před cepy, palcáty a sudlicemi „božích bojovníků“ třásla celá křesťanská Evropa. Husité bývají v nejčastějších výkladech líčeni jako ryzí vlastenci, neohrožení zastánci pravdy a spravedlnosti, mstitelé vykořisťovaných nebo dokonce jako středověcí demokraté, případně prvotní komunisté, kteří chtěli svrhnout feudální řád a nastolit beztřídní ráj na zemi. Národovci 19. století v souladu s vlastním smýšlením spatřovali v tehdejším vyhánění Němců z Prahy, Kutné Hory a Čech vůbec největší úspěch té doby. Ve skutečnosti nešlo o Němce ve smyslu národním, ale o německy hovořící bohatou měšťanskou vrstvu, která byla v dobách kolonizace ve 13. století povolávána Přemyslovci do Čech pro své řemeslné dovednosti a svou kvalifikaci a nyní se odmítala zříci katolického vyznání.

Hodnocení husitství samozřejmě záleželo na čase, panujícím politickém režimu a ideologickém přesvědčení toho kterého vykladače historie, ať už to byli Palacký, Jirásek, Masaryk nebo Nejedlý. Jejich interpretace, v nichž se bohužel přečasto stávalo přání otcem myšlenky, však většinou odporovaly reálné historické skutečnosti. Doba husitská měla ke skvělosti daleko. Ze všeho nejvíce byla dobou rozvratu a chaosu, utrpení a krveprolévání a zejména velkých majetkových přesunů. Protože leckdy spíše než o boží pravdu šlo o majetek a moc.

Impulzem k válkám vyčerpávajícím zemi byl pokus o církevní reformu a fanatické náboženské zanícení, s nímž se bohužel střetáváme i v dnešní době. Vždyť výkřik „Kristus vládne, Antikrist bude zničen!“, kterým uvedli táborští kněží svůj list z listopadu 1431, by se v jen mírně pozměněné podobě jistě líbil i mnohým nesmiřitelným islámským radikálům. Nedejme se proto mýlit obraty, jež nacházíme v dobových dokumentech a které rozhodně musely znít velmi příjemně českým nacionalistům z druhé poloviny 19. století: „Ó lide český výborný, ó lide udatný, ó lide bojovný! Neztrácejte tak marně, tak lehce a tak nedbanlivě tak veliké boží dary, ale povstaňte s námi a pomozte nám věrně hájit a bránit Kristovu pravdu!“

Nad tímto apelem jsme v pokušení uvěřit v boží vyvolenost českého národa a jazyka, pokud nepochopíme, že byl jen účelovým ideologickým obratem a vůbec nešlo o provolání k českému národu v moderním slova smyslu. Jenže právě takové hlasy z dávné minulosti posilovaly sebevědomí českých politiků a politikářů, kteří v husitských kněžích a hejtmanech polních vojsk viděli málem svoje středověké předchůdce. „Tábor je náš program,“ prohlásil T. G. Masaryk a v jiné souvislosti to pak po něm zopakoval Klement Gottwald. Ovšem v jeho podání ten Tábor musel být „lidový a revoluční“. Však se také komunističtí prezidenti hlásili spíše k odkazu Jana Žižky a Prokopa Holého než k odkazu českých králů, když si nechali vyhotovit jako symbol nejvyššího vojenského velitele skleněný pozlacený palcát! Že to byl právě Žižka, který někdejší táborské horlivce, vybírající ve zcela komunistickém duchu peníze a šperky všech příchozích do společných kádí, nechal rozehnat mečem, přecházeli taktním či spíše nevědoucím mlčením. Do stejné kategorie socialistických fikcí byla z popudu tehdejšího ministra školství a kultury Zdeňka Nejedlého v letech 1950 až 1954 znovu zbudována a za rekonstrukci vydávána Betlémská kaple, kde kázal Jan Hus. Vrcholem socialistického zbožnění husitů a ztotožnění táborských chiliastů s komunisty pak byla v roce 1960 změna státního znaku, kdy byl český dvouocasý lev umístěn v rozporu se základními heraldickými pravidly na husitskou pavézu.

Ostatně tato proměna státního symbolu měla svého předchůdce při vzniku Československa. Jeden z návrhů na státní vlajku nového státu zcela vážně zamýšlel umístit na ni černý kalich, jak tomu bylo na husitských korouhvích. Skutečná posedlost husitstvím byla charakteristická pro celou první republiku. Z iniciativy prezidenta Masaryka vznikla ryze umělá Československá církev husitská a oslavy výročí upálení mistra Jana Husa v roce 1925 vedly dokonce k diplomatické roztržce s Vatikánem.

Husitské války byly především válkami náboženskými, nikoliv však ve smyslu boje odlišných vyznání, jako byly války s muslimskými Turky, ale spíše ozbrojeným sporem v samotném lůně křesťanské církve o pravdivý výklad Bible, na němž se dychtivě přiživovali šlechtici, měšťané a různí dobrodruzi, často lhostejní k církevním otázkám, zato chtiví církevního majetku. Původní idealistické volání po očištění katolické církve nakonec vedlo prostřednictvím krvavého kataklyzmatu ke vzniku nového náboženství. Neobyčejně krutý konflikt se přitom navenek projevoval krajní nesnášenlivostí a vyvolal první vlnu politické emigrace v českých dějinách, která se pak s ďábelsky osudovou pravidelností při dalších příležitostech opakovala a připravovala zemi často o ty nejlepší mozky a ruce.

Můžeme tedy být vůbec pyšní na husitské války? Byl jejich čas skutečně tou velkou dobou, kdy na nás hleděla se zatajeným dechem, obavami i obdivem celá křesťanská Evropa? Není spíš tradiční výklad o husitské slávě podvrženou a do omrzení opakovanou legendou, jež byla se zatvrzelou umíněností vtloukána v hodinách dějepisu do hlaviček nevinných školáků spolu s pohádkami o národním mučedníku Husovi, neporazitelném a čestném válečníkovi Žižkovi a proradném a zlém Zikmundovi? Buď jak buď, České království bývá vnímáno jako kolébka reformního hnutí usilujícího o nápravu „zkažené a rozmařilé“ katolické církve a bránícího svou „boží pravdu“ až do poslední krůpěje krve. Jenže ve skutečnosti Čechům ani v tomto případě nepatří priorita. Pokusy o reformu církve provázejí křesťanství od jeho vzniku a nijak závažněji nesouvisejí se situací, která nastala v druhém desetiletí 15. století, kdy proti sobě stáli hned tři papežové, z nichž jeden, Jan XXIII., byl původem dokonce pirát. Nás však budou zajímat ti reformátoři, kteří husitské hnutí bezprostředně inspirovali.

Na přelomu 12. a 13. století na sebe upozornil svým dílem otec Joachim, opat cisterciáckého kláštera ve Fiore v italské Kalábrii. Jako horlivý a přemýšlivý čtenář Bible, zejména pak závěrečné části Nového zákona Apokalypsy, vytvořil novou periodizaci dějin. Podle ní se historie křesťanského světa dělí na tři období – věk starozákonní, jenž nazval věkem Boha Otce, dále věk novozákonní, tedy věk Boha Syna, a v nejbližší době měl podle něj přijít třetí věk, věk Ducha svatého. V něm mělo dojít k zániku dosavadní církve, která se podle otce Joachima vydala na cestu hrabivosti a násilí, a bude nahrazena církví ducha. Ještě před tím očekával opat z Fiore řádění Antikrista, sjednocení západních a východních křesťanů a obrácení židů a pohanů na pravou víru. Teprve pak dosáhne církev dokonalosti a nastane boží ráj na zemi. Joachimovy myšlenky nalezly v předhusitských a husitských Čechách velmi živnou půdu, byly jeho následovníky v různých obměnách často opakovány a sám jejich autor by se jistě tuze podivil, že Hus ztotožnil Antikrista se samotným papežem a Husovi následovníci považovali počátek husitských bouří za příchod věku Ducha svatého. Opat Joachim zemřel už v roce 1202 a naštěstí pro sebe se nedočkal roku 1215, kdy církev na 4. lateránském koncilu jeho spisy odsoudila.

Leč v té době se už vzmáhala nová učení, která šla ještě dále než opat kláštera ve Fiore. V první řadě to byli albigenští nazývaní tak podle města Albi v jižní Francii. Požadovali reformu církve a obnovení její apoštolské chudoby, odmítali dogma o trojici boží, o očistci a pekle, v pozemském světě viděli jen dílo ďáblovo, které je třeba očistit. V duchu tohoto požadavku nazývali sami sebe kataři, tedy „čistí“ (z řeckého slova „katharoi“), z čehož v němčině vzniklo zkomolením slovo Katzeur, česky pak kacíř. Sami se organizovali do obcí či komun a odmítali soukromý majetek, čímž inspirovali pozdější táborské blouznivce a o několik dalších století později i Marxe, Lenina a zakladatele izraelských kibuců. Už tenkrát, počátkem 13. století, se požadavek katarů na chudou církev tuze zalíbil některým francouzským feudálům, kteří se horlivě pustili do vyvlastňování církevních statků, samozřejmě ve svůj prospěch. I v tom se později v Čechách situace opakovala.

Tehdejší papež Inocenc III., který si od svého zvolení počínal velmi energicky a uvedl se vyházením zbytečných byrokratů z aparátu své kurie, vyhlásil proti albigenským křížovou výpravu. Křižáci si při ní počínali s nevybíravou krutostí. Jenom ve městě Béziers pobili v roce 1209 na 7000 lidí včetně žen a dětí. Válka s katary tím však neskončila a nakonec byla kvůli nim v roce 1231 založena Svatá inkvizice řídící se velmi praktickou zásadou: „Je lepší, když zemře sto nevinných, než kdyby unikl jediný kacíř.“

V té době však už měli albigenští ve svém úsilí o nápravu křesťanské církve vážnou konkurenci. Bylo jí hnutí valdenských, vzniklé rovněž v jižní Francii. Za jeho zakladatele bývá považován zámožný kupec z Lyonu Valdo. Otřesen smrtí svého přítele prý rozdal veškerý majetek, dal přeložit Bibli do francouzštiny a utvořil bratrstvo, s jehož pomocí šířil po vesnicích své učení. Podobně jako albigenští odmítal existenci očistce, a pokud jde o církev, šel ještě dál. Za zbytečné totiž považoval kněze i samotného papeže a samozřejmě odmítal přepychová bohoslužebná roucha a ornáty. Slovo boží pak podle něj mohl na základě Bible hlásat každý laik a nebyly k tomu potřeba církevní organizace a honosné chrámy. Navzdory pochopitelnému pronásledování se učení valdenských rychle šířilo a získávalo četné stoupence nejen v jižní Francii, ale i v severní Itálii a dokonce až v jižních Čechách. Možná není náhodou, že sem většina pramenů umisťuje rodiště Jana Husa a po jeho smrti zde začaly pověstné poutě na hory, které nakonec vedly k založení Boží obce Hradiště hory Tábor.

České království mělo k tomu, aby právě tady nakonec s největší silou propuklo úsilí o reformu církve, zvláštní předpoklady. Paradoxně se o ně zasloužil český král a římský císař Karel IV., středověký intelektuál na trůně, který se rád obklopoval vzdělanou společností a nacházel zvláštní potěšení v debatách a korespondenci s různými dobovými vizionáři a fantasty. Patřili mezi ně například uprchlý římský tribun Cola di Rienzo a italský básník Francesco Petrarca. Další vzdělanec, Karlův přítel a první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic, zase pozval v roce 1363 do Prahy horlivého reformního kazatele Konráda Waldhausera. Byl to asketa, který ostře káral nejen rozmařilý život svých kněžských kolegů, ale i šlechty a měšťanstva, odsuzoval výstřední ženskou módu, zahálčivý život a hromadění majetku. Jeho kázání byla natolik sugestivní, že se stala pro tehdejší Prahu velkou atrakcí.

Mezi nejnadšenější posluchače patřil vystudovaný kněz a úředník císařské kanceláře Jan Milíč z Kroměříže, jenž se nakonec pod vlivem Waldhauserových kázání vzdal kariéry státního byrokrata a sám také začal kázat. Měl přitom ještě větší ohlas než jeho vzor, protože na rozdíl od německy hovořícího Konráda kázal ve staroměstském kostele sv. Jiljí převážně česky. Sám se snažil žít v duchu toho, co hlásal, a proto zcela zanedbával svoje oblečení, takřka nejedl a hlad ho pak při jeho kázáních přiváděl až do extáze. Jan Milíč míval vidiny, slyšel hlasy andělů a šum jejich křídel, odmítal filozofické disciplíny pro jejich nesrozumitelnost obyčejným lidem a žádal jejich nahrazení evangelickým poselstvím lásky k bližnímu. Jak si přitom nevzpomenout na radikální levičácké normalizátory požadující po roce 1968 vyházení „pravicových“ profesorů a docentů z vysokých škol a jejich nahrazení „dělnickými mámami“?! Milíč žádal, aby se bohatí rozdělili o svůj majetek s chudými, odsuzoval manželství i přílišnou péči o tělesnou čistotu. V této souvislosti je zajímavé, že všichni další reformátoři a revolucionáři bývali většinou špindírové. Stačí si připomenout Marata, Marxe, Trockého nebo Maa. Takřka to vypadá, jako by špinavý límec košile byl legitimací sociálního pokroku!

V duchu svého přesvědčení, že „panování a ohavností jest plná země“, očekával Milíč brzký příchod Posledního soudu a sám si podle starozákonního proroka Daniela vypočítal, že rozhodující období řádění Antikrista na zemi spadá do let 1365 až 1367, tedy že hlavní zápas s ním už prakticky nadešel. Nezbývalo než na Antikrista ukázat prstem a Milíč ke všeobecnému překvapení ukázal na svého bývalého chlebodárce a nynějšího dobrodince – samotného císaře, jenž byl na jeho kázání přítomen. Nadmíru tolerantní Karel IV. se však tomu jen pobaveně pousmál a nechal asketického fanatika být.

Ne však všichni Milíčovi posluchači byli stejně velkorysí. Pražský arcibiskup Jan Očko z Vlašimi ho pro jistotu dal uvěznit. Naštěstí měl kazatel zastání v proreformě naladěném teologovi, kterým byl Vojtěch Raňkův z Ježova, někdejší rektor pařížské Sorbonny, který se na arcibiskupovu výzvu Milíčovými výroky zabýval a neshledal na nich nic kacířského. Nakonec se fanatický kazatel vydal až do Říma, kde se setkal se samotným papežem Urbanem V., jenž mu doporučil, aby se sice i nadále zabýval nápravou křesťanského života, nicméně pro jistotu se vyhnul hledání Antikrista.

Po návratu z Říma horkokrevný Milíč poněkud vychladl a pustil se do další záslužné činnosti, kterou si chtěl v Praze vybudovat pomník. Pustil se do nápravy padlých žen, prostitutek. Někdy na jaře 1372 se v nechvalném hampejzu zvaném Benátky, nacházejícím se na Starém Městě mezi dnešními ulicemi Bartolomějská a Konviktská, porvali královští dvořané s místními štamgasty. Zprávy o bitce se donesly až ke sluchu samotné císařovny Alžběty Pomořanské, čtvrté manželky Karla IV., a ta byla celou událostí natolik pohoršena, že si stěžovala svému choti. Císař chtěl mít od manželčiných stížností pokoj, a proto nařídil dotyčný hampejz strhnout a zbořeniště daroval Janu Milíčovi s tím, aby zde vybudoval svůj útulek pro vysloužilé nevěstky nazvaný Jeruzalém. Díky závěti proslulé pražské „bordelmamá“ Keruše Hofartové získal pak Milíč prostředky na zakoupení sousedních pozemků a brzy tu nechal zbudovat velký útulek pro kajícnice včetně kaple zasvěcené té historicky nejslavnější z nich sv. Máří Magdaléně.

Praha tehdy díky budovatelskému úsilí Karla IV. překonávala množstvím chrámů, kostelů a kaplí jiná města. Zásluhou horlivých reformátorů, jako byli zmiňovaný Milíč nebo Matěj z Janova, který zřejmě jako první propagoval přijímání pod obojí, tedy chleba i vína, všemi věřícími, a čerstvě pořízenému českému překladu Bible se šířilo náboženské zanícení. Není tedy divu, že samotný latinský název země Bohemia se mnohým zdál být odvozen od českého slova Bóh, Bůh, a dosvědčovat boží vyvolenost království. O to větší měly podobné myšlenky ohlas, oč slabší a zranitelnější byla vladařská moc, když po Karlově smrti usedl na trůn jeho sice vzdělaný, ale slabošský a prchlivý nejstarší syn Václav IV., který si své panovnické komplexy léčil na honech a nadměrným pitím vína.

V té době, která co nejokázalejším způsobem zdůrazňovala zbožnost, by nás nemělo překvapit, že muž tak pragmatický, jakým nesporně byl bohatý staroměstský kramář Kříž, z dnešního pohledu bychom ho mohli označit za majitele a generálního manažera obchodního domu v centru města, cítil potřebu založit kostel. Za své peníze zakoupil pozemek a v letech 1391 až 1394 dal postavit kapli sv. Mláďátek, tedy zasvěcenou dětem, jež dal podle evangelia povraždit král Herodes. Co víc, nové kapli dokonce věnoval údajný ostatek jednoho mláďátka, napodobuje tak samotného zesnulého císaře Karla IV., vyhlášeného sběratele svatých relikvií. Dlužno dodat, že nová kaple stála jen kousek od Milíčova Jeruzaléma. Rozhodně ne náhodou, vždyť kramář Kříž býval horlivým posluchačem Milíčových kázání. Pro kapli sv. Mláďátek pak zcela v souladu se záměry jejího budovatele zřídil dvořan a rádce Václava IV. Jan z Mühlheimu nadaci pro české kazatele, kteří by byli „na hlas zvonu každého dne církví slaveného zavázáni kázat slovo božie obecnému městskému lidu v obecné češtině, a to ráno a po obědě, v době adventní a postní jen ráno…“. V duchu tehdy populárního náboženského kriticismu to měli být moralisté a horlitelé za nápravu věcí církevních i obecných.

Pro novou kapli se brzy vžil název Betlém, patrně pro souvislost narození Ježíše s krutým vyvražděním mláďátek. Možná také proto, že Betlém znamenal v přeneseném smyslu slova Dům chleba a posluchačům se v této kapli dostávalo duchovního chleba. Prvním kazatelem v kapli sv. Mláďátek byl určen Jan Protiva z Nové Vsi. Po něm následoval Štěpán z Kolína a konečně 14. března 1402 byl generálním vikářem Ojířem potvrzen jako nový kazatel v Betlémské kapli tehdy asi třicetiletý mistr Karlovy koleje Jan z Husince.

Hlas z Betlémské kaple

Karel IV. byl skutečným mistrem sňatkové politiky. Všechny jeho čtyři svatby v té či oné míře odrážely jeho politické plány. Láska se dostavila až potom, pokud vůbec. Stejně tak s diplomatickou vypočítavostí kalkuloval se svými dětmi. Chtěl ovládnout jádro Evropy sítí příbuzenských vztahů, což se nám sice z dnešního hlediska, kdy si potrpíme na individuální svobody, může zdát kruté, nicméně ve středověku to byl nejjistější způsob zajištění politického vlivu a trvalého míru. Pro nejstaršího syna Václava nejdříve vybral nevěstu z rodu Hohenzollernů, pak neteř uherského krále Ludvíka a nakonec ho oženil s Johanou, dcerou bavorského kurfiřta Albrechta I., kdežto pro Zikmunda, syna z dalšího manželství, dojednal císař svatební smlouvu s uherskou princeznou Marií.

Pro Annu, nejstarší dceru z posledního čtvrtého svazku s Eliškou Pomořanskou, si vyhlédl ženicha dokonce až z Anglie, což svědčilo o jeho skutečně dalekosáhlých politických záměrech. Jejím manželem se stal král Richard II., bohužel, jak se posléze ukázalo, duševně nenormální. Ke svatbě došlo až po Karlově smrti v roce 1382 a patnáctiletou nevěstu vypravil na cestu její nevlastní bratr, římský a český král Václav IV. Anna bohužel v pouhých osmadvaceti letech zemřela a její šílený královský choť dal ze zoufalství zbořit zámek Sheen, v němž vydechla naposled a při jejím pohřbu ve Westminsterském opatství zuřivě zbil vévodu z Arundelu za to, že přišel až po zahájení obřadu. Přes krátkou dobu jejího působení si Angličané panovnici z Čech uchovali v paměti jako „good queen Anne“ (dobrou královnu Annu), jak ji připomíná třeba středověký anglický spisovatel Geoffrey Chaucer. Na druhou stranu kdosi z Annina doprovodu přivezl do Čech spisy jistého oxfordského profesora, který požíval ochrany samotného královského dvora, Johna Wycliffa (v Čechách ho známe podle přepisu jeho jména jako Viklefa, a proto budeme nadále požívat tento český přepis).

České čtenáře, tedy především pražské univerzitní mistry a jejich žáky, zaujal vzdělaný anglický teolog především učením o Antikristu, tedy problémem, který trápil už asketického moralistu Milíče z Kroměříže. Viklef spojil Boha s nejvyšším dobrem a Antikrist se pro něj stal naopak zdrojem veškerého zla. Právě Antikrist podle něj způsobil zkažení církve a mniši, na něž měl oxfordský teolog obzvláště spadeno, měli být jeho pomocníky a nástrojem. Antikrista pak ztotožnil se samotným papežem, byť ne s každým. Papež podle Viklefa musí žít a jednat ve shodě se zákonem božím, tedy Biblí, ale „nevykonává náměstkovství Kristovo nebo Petrovo, pokud je nenásleduje ve mravech“. Viklef dokonce nepřímo vyzval ke vzpouře. Napsal doslova, že pokud papežské příkazy, dekrety a buly odporují zákonu božímu, nemají být poslouchány a respektovány, ale naopak spáleny. Kněží mají podle něj následovat Krista v životě a v učení, tedy povinně žít v chudobě. Viklef proto požadoval zabavení církevního majetku. Zároveň ukázal, že je mužem z masa a krve a hormony mu fungují docela normálně. Předešel totiž ostatní reformátory návrhem na zrušení celibátu kněží. Ve svých kritických názorech mířil dokonce tak daleko, že za božího náměstka na zemi nakonec nepovažoval papeže, ale krále, a protože žil v Anglii, tak anglického krále. To se samozřejmě panovníkovi tuze líbilo a držel tedy k nelibosti církevních kruhů nad přemýšlivým náboženským reformátorem ochrannou ruku.

Z mistrů pražské Karlovy univerzity se k Viklefovu učení velmi vehementně přihlásil Stanislav ze Znojma a také jeho dva žáci a přátelé, Štěpán Páleč a Jan Hus. Názory oxfordského profesora přitom nepřijímali zcela jednoznačně a se vším všudy. Vždyť jestliže pragmatik Viklef zastával názor, že chléb i při obřadu pozdvihování zůstává nadále jen a jen chlebem, mistr Stanislav se přikláněl k tradičnímu dogmatu o jeho proměně v tělo Páně. Ale to jen skutečně na okraj. Viklef měl samozřejmě v Čechách i své odpůrce a to jak na univerzitě, tak v úřadu pražského arcibiskupa. Jak se však posléze ukázalo, Hus byl jeho stoupencem a následovníkem nejdůslednějším a také nejhlasitějším, byť se často vystavoval pomluvám, že je ve svých kázáních a spisech pouze jeho opisovačem. Historik Josef Macek však připomíná, že „Husa nevábila ve Viklefových spisech suchá spekulace o dogmatech a spleť učených námětů, nýbrž lákala jej živá kritika církevních a společenských zlořádů“.

Kdo vlastně byl Jan Hus? Popravdě řečeno o jeho dětství a mládí toho mnoho nevíme. Soudě podle jeho jména narodil se snad v Husinci u Prachatic, avšak k nelibosti jihočeských patriotů nemůžeme jako jeho rodiště vyloučit ani Husinec severně od Prahy. Pocházel z chudých poměrů, a jak sám vzpomínal, na studium kněžství ho rodiče poslali, aby „měl dobré rúcho a byl lidem vzácen“. Zprvu snad ani nebyl příliš pilným studentem. Rád dobře jedl, pil víno a hrával šachy, což tehdy bývala známka jisté rozmařilosti. Často se zúčastňoval různých studentských maškarád a kratochvílí, dnes bychom řekli tahů a mejdanů, a patrně se s chutí ohlédl i za pěknou dívčí tvářičkou. Jeho skutečná podoba měla daleko k asketicky vyzáblému a bradatému kazateli, jak ho zpodobnil například sochař Ladislav Šaloun svým pomníkem, stojícím od roku 1915 na Staroměstském náměstí v Praze, nebo malíř Václav Brožík ve známém zpodobnění soudu kostnického koncilu. Byl spíše pomenší, ruměných tváří, zřejmě mírně obézní až kulaťoučký, jenže s takovou podobou by asi sotva mohl aspirovat na tradiční zosobnění neohroženého národního mučedníka. Jeho příjmení Hus bylo odvozeno od rodné obce Husince, původně se proto psával Jan z Husince, někdy i Jan z Husi. Sám se pak občas s jistou sebeironií nazýval „husou“. Z kostnického vězení psal svým přátelům do Čech: „Mějte rádi ubohou hus.“

V roce 1396 dosáhl titulu mistra svobodných umění a o čtyři roky později byl vysvěcen na kněze. Někdy v té době došlo v jeho chování k zásadní změně. Z někdejšího lehkomyslného a poněkud poživačného studenta se stal zanícený a upřímný moralista a mravokárce. Proč k tomu náhlému obratu došlo, dost dobře nevíme a můžeme se jen dohadovat, zda příčinou byl nějaký hluboký osobní zážitek, možná žena, božské prozření nebo psychické trauma. Dost možná, že k nečekané a hluboké změně jeho lidského postoje přispěly vnější okolnosti mimo jeho osobní život. Vždyť Praha už tehdy připomínala sud se střelným prachem.

Samotný nástup Václava IV. na trůn byl provázen řadou špatných znamení. Nešlo přitom jen o nečekanou bouřku s blesky uprostřed chladné zimy či kometu na obloze, jíž býval ve středověku vždycky připisován význam symbolického varování. Na jaře 1380, jeden a půl roku po smrti Karla IV., dorazila do Čech strašná morová epidemie, která už předtím sužovala jižní Evropu. Mnozí lidé ji dokonce považovali za začátek konce světa. „Černé smrti“, před níž král na čas uprchl z Prahy do Písku a které padlo za oběť téměř dvacet procent obyvatelstva země, málem podlehl i mladý pražský arcibiskup Jan z Jenštejna. Pohlédnutí do tváře smrti na tohoto spíše elegantního kavalíra než kněze hluboce zapůsobilo a vyvolalo jeho náhlou a hlubokou zbožnost. Že by i mladý Jan Hus prošel nějakou podobnou smutnou zkušeností?

Prudce se zakymácela i nejvyšší autorita křesťanstva a celá Evropa s obavami pohlížela do Říma k papežskému stolci. Zdálo se, jako by skutečně měla přijít apokalypsa. Že by všichni ti blázniví kazatelé a vizionáři měli přece jen pravdu? V roce 1378 se stal papežem dosavadní arcibiskup z Bari Bartolomeo di Prignano, jenž přijal jméno Urban VI. Jeho okolí brzy poznalo, že bohužel není duševně zcela normální. Nový papež povolil kardinálům pouze jedno jídlo denně a choval se k nim nanejvýš urážlivě jako ke svým pacholkům. Po několika měsících se ho proto zřekli a prohlásili jeho zvolení za neplatné. Novým papežem pak zvolili kardinála Roberta Ženevského, který přijal jméno Klement VII. Náhradní Svatý otec však z obavy o svůj život opustil Řím a uprchl do bývalého papežského sídla v jihofrancouzském Avignonu. Dosavadní Urban VI. se cítil natolik silný, že svého konkurenta okamžitě exkomunikoval z církve a Klement VII. mu to samozřejmě se stejnou vehemencí oplatil. Do střetnutí papežů se zapojil neapolský král Karel I. z Anjou, který chtěl s pomocí několika kardinálů bláznivého Urbana VI. uvěznit.

Spiknutí však bylo prozrazeno, Urban VI. krále proklel a dotyčných šest kardinálů nechal popravit. Katolická Evropa se rozdělila. Ani Urbanova smrt v roce 1389 nic nevyřešila. Římští kardinálové zvolili proti avignonskému papeži Klementovi VII. nového vzdoropapeže Bonifáce IX. Schizma na papežském stolci pokračovalo. Prudké a vášnivé spory se nevyhnuly ani Čechám.

Zhruba v počátcích papežského schizmatu vypukl konflikt mezi dvěma nejmocnějšími muži země – králem Václavem IV. a arcibiskupem Janem z Jenštejna. Po drobných rozmíškách mezi nimi vzplál otevřený boj. Když královský podkomoří Zikmund Huler dal v Praze popravit dva kleriky, kteří patřili pod soudní pravomoc arcibiskupa, obeslal ho generální vikář a Jenštejnova pravá ruka Johánek z Pomuku pozváním před arcibiskupský soud. Huler pohrdavě vzkázal, že přijde jen v doprovodu dvou set ozbrojených strážců, a Jenštejna snad nemohl urazit víc. Čekal proto na vhodný okamžik, aby to králi, jehož podpoře se jeho úředník Huler těšil, náležitě oplatil.

Ten okamžik nastal, když v roce 1393 v kladrubském klášteře benediktinů zemřel opat a řeholníci zvolili jeho nástupcem mnicha Olena. Arcibiskup volbu ihned potvrdil a prakticky nenechal králi čas, aby ji podle zákona mohl odsouhlasit i on. Václav IV., který tehdy pobýval na svém hradě Žebráku, se rozzuřil a vykřikoval, že dá arcibiskupa utopit. Po dalším dohadování, při němž padlo zejména z královy strany nejedno ostré slovo, se oba znesváření velmoži sešli v komendě rytířů johanitů na Velkopřevorském náměstí Menšího Města pražského, dnešní Malé Strany. Král se na jednání dostavil zcela opilý, a sotvaže spatřil Jana z Jenštejna, vyzval svoje zbrojnoše, aby ho zajali. Arcibiskupovi se podařilo na poslední chvíli uniknout, ale v rukách královských ozbrojenců skončili čtyři Jenštejnovi úředníci, mezi nimi i generální vikář Johánek z Pomuku. Král je dal mučit a zřejmě se na jejich týrání sám podílel. Později však vystřízlivěl, uvědomil si dosah svého činu a nařídil vězně propustit. Pro Johánka z Pomuku však už bylo pozdě, na skřipci vydechl naposled. Proto Václav IV. nechal jeho mrtvolu tajně hodit do Vltavy. Za podivných okolností pak tělo generálního vikáře vyplavalo na břeh, nejdříve bylo pohřbeno v kostele sv. Kříže dnes už neexistujícího kláštera cyriaků a asi o půl století později bylo se vší okázalostí uloženo v katedrále sv. Víta.

Tajuplné pověsti kolem Johánkova hrobu nakonec vyvolaly v život legendu o tom, že byl královniným zpovědníkem, který odmítl samotnému panovníkovi vyzradit zpovědní tajemství. Do příběhu opilého a žárlivého krále a statečného kněze se navíc náramně hodila skutečná tragická událost, když první Václavovu ženu Johanu Bavorskou rozsápali královi lovečtí psi. Že se tak stalo o sedm let dříve, než královští biřici shodili do Vltavy tělo Johánka z Pomuku, legendistům v čele s dějepiscem Bohuslavem Balbínem nevadilo. Z Johánka z Pomuku se stal svatý Jan Nepomucký a z rodilého Němce patron české země. Obrozenci 19. století vše dorazili za vlasy notně přitaženou hypotézou, že kult Jana Nepomuckého měl českému národu zastínit a nahradit kult Jana Husa. Co víc, učinili z nešťastného Johánka Husova zásadního odpůrce. Že arcibiskupův generální vikář byl umučen dříve, než vůbec mohl Jan Hus vkročit do Betlémské kaple, je přitom vůbec nenapadlo.

Mistr Jan z Husince nebyl vybrán jako kazatel do kaple sv. Mláďátek náhodou. Navzdory své kulaťoučké postavě se na kazatelně proměňoval ve strhujícího a charismatického muže. Svými kázáními na sebe upoutával už ve svém předchozím působišti – staroměstském kostele sv. Michala. Byl přesně tím knězem, který dokázal přesvědčivě tepat dobové nešvary a nabádat k životu podle zásad evangelia.

V jednom z prvních betlémských kázání si mravokárce Hus vzal na paškál erotické výjevy, které se v té době začaly objevovat jako výzdoba na fasádách pražských paláců a pyšných měšťanských domů. Příkladem v této odvážné módě šel ostatním sám král Václav IV., když nechal svou bohatě zdobenou Bibli ilustrovat obrázky nahého krále mezi lazebnicemi a scénou soulože Jakuba a Ráchel. Hus si tehdy z kazatelny rozvášněně stěžoval: „…Ale pohřiechu, již lidé… miesto svatých panen umučenie malují bláznivých panen frejovánie a naháčov nepoctivých a mužóv divně a potvorně zpósobilých.“

Betlémského kazatele alespoň zpočátku podporoval i nový pražský arcibiskup Zbyněk Zajíc z Hazmburka. Jan Jenštejn totiž nakonec před Václavem IV. uprchl do Říma, kde v červnu 1400 zemřel. Zbyňka Zajíce sice někteří letopisci pomlouvali, že prý neuměl číst a psát, nicméně po nástupu do úřadu mu nelze upřít reformní zápal a snahu napravovat nepořádky uvnitř církve. Údajně na Husův popud zakázal zpívat světské písně v kostelích a kněžím zatrhl nošení módních civilních oděvů, vydržování souložnic, návštěvy hospod a hraní v kostky. Přísnému betlémskému kazateli se dostalo jakéhosi výsadního postavení, když měl přímo od arcibiskupa povoleno zcela samostatně poukazovat na vše, co se mu na církvi nelíbí. Hus se stával miláčkem davů. Jeho kázání navštěvovala i druhá manželka Václava IV. královna Žofie Bavorská a pro všechny snoby z metropole království to byla výzva, aby do kaple sv. Mláďátek přispěchali i oni. Vždyť královna udávala tón skutečně vybrané společnosti. A spolu s tehdejší společenskou smetánkou se ve svatostánku tísnili i ti nejchudší, kterým Hus viklefovským požadavkem, aby se církev zřekla bohatství, mluvil z duše.

Musíme přiznat, že mistr Jan Hus patřil svým přísným moralizováním ještě do odcházející doby vypjaté gotické zbožnosti. Tváří v tvář nastupující renesanční rozmařilosti, pro niž se člověk stává středem světa a která s sebou nesla i Husem napadané zesvětštění církve, sice mohl u části věřících získat značný souhlas, nemohl však trvale přesvědčit samotné církevní představitele. Vždyť proti času se jít nedá. A kdo ví, zda právě obrovský úspěch jeho kázání ho neutvrzoval v přesvědčení o vlastní výjimečnosti, zda se mu z popularity trochu nezatočila hlava. Vždyť v době, která neznala masová média, se právě kazatelé stávali doslova společenskými hvězdami. A Jana Husa mohlo poněkud výlučné postavení karatele nepravostí vhánět do další, ještě ostřejší kritiky a nakonec přivést až na kostnickou hranici.

Na půdě pražské univerzity, kde Jan Hus působil jako profesor teologie a od roku 1401 jako děkan filozofické fakulty a od podzimu 1409 dokonce jako rektor, se zatím rozhořel boj o Viklefovy spisy. Dosud jen slovní, ale o nic méně nebezpečný. Univerzitní mistr Ludolf Meistermann, původem Sas, obvinil v roce 1407 Husova bývalého učitele a přítele Stanislava ze Znojma z kacířství a obžaloval ho u papežské kurie. Stanislav, aby se očistil, vydal se po kratším otálení v doprovodu svého a Husova přítele Štěpána z Pálče do Říma k tehdy zvolenému papeži Řehořovi XII. Svatý otec měl v té době plnou hlavu starostí se svým soupeřem, vzdoropapežem Benediktem XIII. A tak snad ani nezaregistroval, že pražští univerzitní mistři Stanislav a Štěpán byli na cestě k němu v Boloni zatčení a uvězněni Baltazarem Cossou, budoucím papežem Janem XXIII. Co dělal v té době poslední z nerozlučné trojice viklefistů Jan Hus? Popravdě musíme přiznat, že se držel stranou celého sporu. Zatímco Páleč ještě na univerzitní půdě při Stanislavově obraně ostře zaútočil na Meistermanna, Jan z Husince mlčel. Však mu také tuto opatrnost vytkl mistr Jeroným Pražský, který se v té době vrátil ze studií na univerzitách v Oxfordu a na pařížské Sorbonně a patřil rovněž k zapáleným viklefistům. Husa se nepochybně toto napomenutí citelně dotklo. Od této chvíle ho už nic nezadrží a svou statečností a neústupností všechny překoná.

Univerzitní spor o Viklefa měl samozřejmě dohru až u samotného krále. Václav IV., patrně podnícen svou manželkou Žofií, která nedala na betlémského kazatele dopustit, poskytoval Husovi jistou podporu. Toho se rozhodla využít skupina viklefistů poukazem na to, že odpůrci Viklefova učení jsou především němečtí univerzitní mistři. Jeroným Pražský vystoupil s tvrzením, že „žádný ryzí Čech nemůže být kacířem“ a že „cizáčtí lháři pokoušejí se navléci na nejvěrnější muže našeho svatého českého národa plášť určený heretikům“. Protože král Václav IV. tehdy, v lednu 1409, dlel v Kutné Hoře, vydali se k němu bez právě nemocného Jana Husa mistr Jeroným Pražský a brilantní právník mistr Jan z Jesenice. S podporou nejvyššího zemského písaře Mikuláše Augustinova řečeného Bohatý, královského mincmistra Petra Zmrzlíka ze Svojšína a moravského zemského hejtmana Lacka z Kravař dosáhli toho, že král vydal tzv. Dekret kutnohorský, jímž změnil poměr hlasů na pražské univerzitě 3 : 1 ve prospěch českého národa. Karel IV. totiž původně chtěl z pražského vysokého učení vytvořit skutečně reprezentativní mezinárodní instituci, a proto přiřkl jeden hlas Čechům, jeden Sasům, jeden Bavorům a jeden Polákům. Dekret kutnohorský to však změnil a na cizince zbyl pouze jeden hlas. Bezprostředním důsledkem tohoto rozhodnutí byl odchod velké části zahraničních učitelů a studentů z Prahy a posílení sousedních univerzit ve Vídni a v Krakově a založení nové univerzity v Lipsku. Václav IV. kalkuloval s tím, že by si změnou poměru sil na pražské univerzitě pojistil její podporu při řešení papežského schizmatu na chystaném koncilu v Pise. Doufal totiž, že s podporou nově zvoleného papeže by znovu mohl získat titul římského krále.

Prosazení Kutnohorského dekretu se však neobešlo bez použití síly. Mikuláš Bohatý dokonce s královskými biřici vpadl na univerzitní půdu a jménem krále zabavil univerzitní insignie. Jan Hus pak při nejbližším kázání v Betlémské kapli prohlásil: „Radujme se, děti! Pochválen buď Bůh všemohoucí, že jsme Němce dostali ven, že máme, oč jsme stáli, že jsme vítězi!“

Také Václav IV. uspěl a koncem března 1409 ho koncil v Pise skutečně potvrdil jako římského krále místo v roce 1400 řádně zvoleného Ruprechta Falckého. Nově dosazený další papež Alexandr V. však v prosinci 1409 na žádost pražského arcibiskupa Zbyňka Zajíce zakázal v Čechách kázat v soukromých kaplích. Týkalo se to především Betlémské kaple a Jana Husa, na něhož se množily stížnosti pražských farářů, kteří ho obviňovali, že káže bludy. Papežský zákaz kázání samozřejmě nikdo v Praze nerespektoval a král Václav k tomu zcela nečinně přihlížel. Arcibiskup Zbyněk Zajíc se proto v červnu 1410 rozhodl k dalšímu kroku. Nechal shromáždit všechny dosažitelné rukopisy překladů Viklefových děl (s knihtiskem přišel Johann Gutenberg až o 40 let později) a demonstrativně je spálil. Jan Hus na to zareagoval tím, že před zaplněnou Betlémskou kaplí přečetl apelaci římské kurii, v níž se podepsaní univerzitní mistři ohrazovali proti ničení Viklefových knih a zákazu kázání v soukromých kaplích. Rozzuřený arcibiskup dal za to Husa do klatby a další papež Jan XXIII., v té době už byli papežové opět tři, ho předvolal před kuriální soud. Betlémský kazatel podporovaný svými přáteli na univerzitě a tisícovkami příznivců v celé Praze na toto předvolání nereagoval a kázal dál. Michal de Causis z Německého Brodu (latinský přídomek de Causis byl míněn v případě tohoto zatvrzelého sudiče a kariéristy ironicky), farář u sv. Vojtěcha pod Zderazem, podnícený arcibiskupem Zbyňkem Zajícem, podal na Husa u papežské kurie žalobu pro kacířství. Mistr Jan na to odpověděl slovy: „Hle, hlavy Satanovy jsem se lehko dotknul… a nyní zuří a lživým slovem kacéřuje…“ Prahu zachvátily nepokoje. Běsnící dav táhl městem, chytal faráře, kteří stáli na straně arcibiskupa a pomlouvali Husa, házel je do Vltavy, vybíjel jejich fary a ničil zařízení kostelů. Lidé cítili podporu samotného krále Václava IV. Vždyť i on napadl arcibiskupa a žádal ho, aby zrušil klatbu na mistra Jana, „našeho věrného a milého kaplana“.