Martin Patřičný

AKORD A JISKRY

Povídky

© Martin Patřičný, 2021

ISBN 978-80-242-7302-0

ÚVOD

Některé povídky vám „přicházejí na oči“ poprvé, jsou nové – třeba Robiny – Dědové a dívky. Jiné jsou krásně staré – Zrzečka. A představte si – některé od sebe dělí 25 let.

Čtvrt století!

Další povídky jsou „mezi“. Některé jsem dost přepracoval. Jako v nebi, třeba, která má asi nejsilnější pointu.

Napsal jsem je, jak jsem uměl nejlíp. A osměluji se podotknout – kdybych byl čtenářem téhle knihy, nečetl bych ji najednou.

Po každé povídce bych se šel projít, kouknul se do trávy, písku či sněhu, nebo si uvařil čaj.

S výjimkou povídek O našem dědečkovi a O našem koni jsou všechny postavy literární – vymyšlené či sestavené – a tedy ne skutečné.

Přeju vám hodně potěšení ze čtení.

Robiny aneb dědové a dívky

Když umělé ženy, ROBINY, nahradily v mužském světě ženy skutečné, živé, tak ty živé ženy, zejména mladší, trpěly. Ty starší se přece jen nějak zabavit dokázaly, mladší ne.

Nikdo se s nima nemazlil.

Nejzajímavější jsou vždycky doby přechodů. Ten přechod ve společnosti, než se poměry znovu upraví a na nějakou dobu stabilizují. Doba přechodu – staré ještě úplně neminulo a nové nenastalo a tak se to všelijak mele a prase aby se v tom vyznalo. V téhle zvláštní přechodné době ještě úplně všichni muži nepřešli k hominizujícím se robotkám, které byly pohádkově krásné, kouzelné, voňavé a jako živé. A co všechno uměly! Mužům nastal ráj na zemi! I ty levnější robinky byly úžasné!

Co kdysi napsal Ira Levin (Stepfordské paničky) a bylo zfilmováno, se stalo skutkem skutečným, a jakým! Umělá žena, robotka, se blížila dokonalosti. A co víc, mohli jste si je vyměňovat se sousedem a jim to nevadilo!

Jejich „vlastnosti“ se mohly měnit. Od jemné subinky, jejíž touhou bylo muže masírovat či koupat ho jako otrokyně v Římě, přešly na dominu jako nic! Jako mávnutím kouzelného proutku se změnily v přísné a dominantní paní s bičíkem v ruce. Mávání kouzelným proutkem nebylo třeba, stačilo jen dokoupit propriety, doplnit šatník a tlačítkem vyměnit program.

Dále – muži je měli vždycky, když chtěli. Kdykoliv. Robiny žádnou migrénu, únavu či bolest hlavy zabudovanou neměly, jedině na zvláštní vyžádání. A jak byly výkonné v domácnosti! Jak ladně stíraly prach do navlhčených hadříků, jak myly nádobí! Jak leštily sklo i kliky! Pracovaly nepřetržitě, dokud jim zvláštní čidla nastavená na lidský spánek neřekla dost… Když si chlap chtěl zdřímnout po báječném jídle, nepracovaly s vysavačem, kdepak – dražší robina dokonce „vycítila“, kdy muž chce být sám a kdy chce usínat na ňadrech.

Jak líbivě vybíhaly večer ven s pečlivě tříděným odpadem! Mužův zrak jen sledoval vlnění jejich prsů, bříšek, stehen, když přitažlivě pospíchaly po schodech. Ano, robinky byly půvabné i při práci. Labutí jezero. Ta báseň, když myly okna! Ten báječný pohled na jejich věšení záclon, při němž došlo ke sladění pohybu nohou, zadečku, ňader i rukou, i ruce působily eroticky. Vůbec všechny výškové práce robin byly kouzelné, a co uměly při luxování se dá jen těžko popsat. Balet! Už jen jejich příchod do bytu či do pokoje! Skvěle sladěné pohyby!

Znamenalo to úplný konec erotických barů apod. Striptýz? Nahá žena u tyče? Blbost. Zastaralé. Směšné. Teď jste ji měli doma, pro sebe a mohli jste se jí i pyšnit. Žádná nebyla stejná, lišily se od sebe skoro tak jako se liší dřevo. Postupně se dokázaly i přizpůsobovat.

Střelte si, páni, na ty růže... (U kolotoče)

A ty všechny doplňky… Nebudu vypočítávat erotické funkce, které šlo předem navolit nebo bezprostředně zapnout. Drtivá většina mužů nedokázala využít ani základní, standardní vybavení těch levnějších! Tak třeba pokud muž chtěl mít děti, robina měla tlačítko, které stačilo stisknout, a robina po kopulaci provedla odběr, sémě zabalila, zamrazila a odeslala příslušné instituci, která pak po dohodě s manželkou provedla inseminaci.

Robiny se nezadržitelně šířily. Bylo to jako s těmi fotovoltaickými panely. Když se výroby chopili Číňani, zlevnila se prudce výroba a robiny šly na dračku. Byly tak sličné! Tak schopné a pracovité! Jako živé.

Jenže – pro mnoho žen, zvlášť mladých, tím přicházel skoro konec světa. Roby, robiny, ty svině, jak jim říkaly ženy, jim vzaly muže. Mnozí muži už předtím ochládali k vlastní, opravdové ženě a vyměňovali ji za prostorové porno na internetu, ale teď už ten proces nabral jiné otáčky a pokračoval.

Ženy zpočátku leckdy souhlasily s robou v domácnosti, aby nemusely nic dělat. Co však bylo pro ně nejhorší – tváří v tvář kráse, schopnostem a až téměř dokonalosti robin –, ženy samy na sebe rezignovaly, přecpávaly se, čuměly na seriály v televizi a muži se jim začali vyhýbat, nejdřív jen milování a potom i tělesným kontaktům vůbec. Jenže ženy své muže chtěly mít a tak na ně začaly tlačit. Začaly si postel a později i jen objetí vynucovat. To na jejich protějšky působilo jako další ledová sprcha.

Co to s ženami dělalo? Některé třeba dál žily v manželství se dvěma dětmi, ale bez fyzické lásky muže. Některé od mužů odešly. Jiné robinu vypínaly nebo na noc zamykaly do hodně pevné skříně. Leckterá ji také, svini, vyhodila zapnutou z okna… Jiné zakládaly dámské kluby, nátlakové skupiny a pořádaly protestní průvody, kde ty štíhlejší před sebou valily ty tlusté.

Ženy obecně strádaly bez objetí, bez mužských dotyků, bez jejich her a fantazie. Skoro nikdo je nechtěl, byly potřeba jen pro děti, jenže chůva je celá žena jen na určitou dobu.

A přece byla v téhle chvíli ve společnosti jedna nezanedbatelná skupina obyvatel, která zásadně dávala přednost skutečnosti. Která chtěla to opravdové a žádné brýle mámení jim to nemohlo nahradit. Jestlipak víte, kdo chtěl to živé a trval na tom a miloval to? Víte kdo? Dědové. Tedy takoví, co byli chlapi. Ano. Ti ještě pořád dávali přednost tomu, co je živé.

Dědové.

Dědové se tak narodili a byli vychovaní a věděli, že není nic víc než skutečnost, protože svět je skutečný. Řada z nich žila ještě část dětství nejen bez počítačů, ale i bez televize!

Někteří dědové, ti zvídavější, si i nějakou robinu vyzkoušeli, podívali se někdy na nějaké to porno, ale většinou jen ze zvědavosti nebo z nedostatku příležitosti.

Děda, který se jmenoval Alois, mi řekl, že pro něj porno není – když už leží v posteli nějaká opravdu pěkná ženská, nechci koukat na to, jak se jí cpe mezi nohy nějakej cizí chlap, chci tam přece být já, ne? A jemu, volovi, bych nejradši zapích do prdele vidle!

Do téhle situace společnosti vletěl jako krupobití obchodník Petr, chytrý a bohatý muž, a co byla ta největší sranda – vždyť to vlastně já, ano, já jsem ho přivedl na tu úžasnou obchodní myšlenku.

Takže – od začátku.

Petr je zkrátka jeden z těch rychlých zbohatlíků po devadesátém roce, kterému ani prachy nezabránily být slušný. A podělit se! Na jeho slušnost, dobrotu srdce nebo pověrčivost či alibismus nezapomenu. Jednou mi u vína řekl – když se mi povede kšeft, tak se podělím. Zaplatím básníkovi knížku, přidám na vozíky pro zmrzačený, na koncert klasiky, něco na ČVUT… někde někomu zkrátka pomůžu. Kdybych to neudělal, třeba by mi ti nahoře už příště nic nenadělili…

S tímhle Petrem jsme se během let spřátelili, a když se po letech vrátil z Perthu, vyprávěl jsem mu o robinách-robotkách a posledním výrazném vylepšení, které pro výrobce v Evropě znamenalo definitivní výhru. Začalo ho to zajímat. Místo abychom snědli každý půldort, což byla u kávy naše tradice, zavolal taxi a jeli jsme se na robiny podívat do jednoho „Šťastného domova“. Ti reklamní pudlíci těm krámům tak říkali, Šťastný domov.

Když jsme pak po prohlídce šli na oběd, povídám mu, že tahle situace může být zlatý důl.

„Pro výrobce snad, pro koho jiného probůh,“ smál se mi.

„Pro boha ne, ten to nepotřebuje,“ povídám mu, „ale třeba…“

A pak mi to došlo. Možný zlatý důl, ale úplně jiný, než jsem myslel původně! Asi jako když někdo tahal na Klondike jídlo pro zlatokopy, místo aby doloval, a vydělal tím kolikrát mnohem víc než ti, co měli při kopání míň štěstí.

Jsou tu holky a mladé ženy, které kvůli robotkám strádají zoufalým nedostatkem mazlení a hlazení, protože většinu chlapů nepřitahujou. Z mužů se skutečně stali páni tvorstva a se ženami sice ještě žili kvůli dětem, ale nic víc. Někteří stáli o jejich přátelství, ale ne o víc.

A tenkrát ke mně přišla myšlenka, že ještě pořád je tu sorta lidí, kterou uměliny nemůžou nikdy uspokojit, lidská skupina, která dává zásadně přednost přírodě. A vy už víte, kdo to je. No, ano, dědové.

A tady Petr zpozorněl a zároveň se začal smát.

Speciální seznamka, kterou nakonec založil, se z Prahy šířila daleko. Rychle. Nabídka zněla – mazlení. Seznamka se jmenovala Ježíšek, protože potřebné mladěnky (do čtyřiceti) mohly na adresu seznamky psát – jako dopisy Ježíškovi. Co by si nejvíc přály a kterému pánovi v katalogu by daly přednost.

Jedno omezení bylo předem dané – během „léčení“ vypnutý mobil.

Petr skoupil či si pronajal hodinové hotely, které byly v nastalé situaci už zbytečné a nešly jen tak přestavět na byty. Tady měli dědové svoje apartmány pro přijímání žen či dívek.

Pronajal a zařídil kanceláře.

Vedoucí kanceláře byla paní Převozníková, které všichni říkali Madam. Znala osobně všechny dědy, s každým z nich byla na večeři či na obědě, ale netykala si s nikým kromě Petra.

Roztřídila dopisy – žádosti žen, jak docházely, podle tušené obtížnosti léčení a jeho předpokládané délky – do tří oddílů A, B a Z.

Paní Madam byla velmi výkonná a organizačně i komunikačně schopná. Přes tenhle nehezký popis byla lidská a příjemná. Když se smála, zavál jarní vánek, který voněl. Díky ní kancelář žila, zelenaly se v ní kytky a dámy, které přišly do Ježíška osobně, byly důstojně a mile přivítány.

Na dvoře kanceláře stála krásně rekonstruovaná Škoda 1202, napůl červená a napůl jako sanitka, kterou také ve své době byla. Motiv lásky a motiv pomoci – záchrany. Zároveň symbol starých časů. Jestlipak víte, čí to byl nápad?

Petr si najal tři šaramantní paní a ty se do dědů pustily… především manikúra a pedikúra, vlasy. Zuby. Zuby byly nejdražší, i když jen náhrady, musely být kvalitní… Firma Alfadent to měla pod kontrolou. Vousy. Oblečení a prádlo. Procházky, držení těla, tanec, plavání a sauna.

Takhle nějak to všechno začalo. Ještě bylo PŠM, psychologické školení mužstva.

To zní strašně, a v podstatě se jednalo o debaty v klubu u něčeho zlatavého ve sklenici. Později jsem pochopil, že šlo i o to vyřadit možné alkoholiky. Dva psychologové se kupodivu do řad dědů přímo vmísili. Hlavním psychologem byl doktor Pravda. Pravda se nejmenoval, ale protože jeho oblíbeným úslovím byla otázka – Je tak pravda? s onou chybou ve tvaru, nikdo ho jinak nenazval.

Upozorňoval na hlavní chybu, které by se dědové mohli při léčení dopustit – totiž – zamilovat se!

Vysvětloval, že pokud mladá žena nebo dívka překoná svoje problémy, dokáže být líbezná a vstřícná natolik, že jí lze jen těžko odolat. Jenže jí půjde jen o přenos, ukojení potřeby a dřív či později bude následovat návrat do normálního stavu, hledání partnera, otce svých dětí atd.

„Ale pánové,“ přednášel pan doktor, „pamatujte na staré latinské – premonitus, premunitus, tj. – předem varován, předem ozbrojen. Je tak pravda? Je!“ A pokračoval: „Nezapomínejte nikdy na čas svůj a na čas její, na dva velmi rozdílné časy, které budete vzájemně žít!

Vy si v duchu vyprávíte o okamžicích, které jste kdysi brali vážně (první velká láska? maturita? rozchod?), dokonce jste je měli za určující, ale dnes se na ně díváte jak? Říkáte si – jak jsem mohl být tak bláhový, lehkovážný… Ptáte se dnes, třeba třicet let od té chvíle – Kdo to byl, ten milovaný? Ten hoch těsně po promoci?

Jenže vaše ‚léčená‘ dívka je teprve na prahu, teprve takové chvíle žije, vytváří si ty klíčové situace a jednou takovou je setkání s vámi. Pozor na to! Vy jste spolustavitelé, kteří si udržují odstup, nadhled. Je tak pravda?“

„Když na ten začátek myslím, na tu radost a těšení, jde na mě husina, tak překvapivé to bylo,“ řekl mi jeden z dědů…

Tady mám k tomu pár poznámek:

Některé dívky byly vyprahlé a stěží dědu pustily na záchod. Být u něho, cítit to druhé tělo, tulit se. Třít si tvář a mazlit se a mazlit!

Často z nich tím hlazením něco sklouzlo, odešlo a jim se prohloubil dech, uklidnily se a zavrtaly se do toho druhého těla, jak mohly nejblíž, a po chvíli usnuly i únavou z toho zážitku. Až na výjimky je skoro každá mladá holka pěkná, zvlášť pro staršího.

* * *

Někteří dědové měli už stařecké manýry, děvče potěšili, poplácali a pohladili a usnuli dřív než ona… ale začal je bavit svět, na něco se těšili a někteří začali zase něco dělat.

Jo, oči! Proměna očí. To byla síla, tam ta proměna byla úžasná. Úprava zraku mazlením. Před první schůzkou ty starý oči už byly trochu obrácený dovnitř, někdy se dívaly do daleka, někdy už jinam, na druhou stranu, plavaly, znáte to, stařecký slzy. Ale ty oči holek! Holky je měly roztrhaný, uhoněný, pořád někam šmejdily. Některé měly pohled vyhaslejší než ti dědci.

Jo, oko, do duše okno… Kolik je různých rčení spojených s očima – prokouknout třeba. Prokouknul ho/ji. Prohlédl jejich lest! Už míň se ví, jak úzce je zrak propojený s mozkem. Že nestačí vidět tak, jako to dělá třeba kamera, že je třeba naučit se vidět, vidět a vědět co to je, co vidím.

Pár odpolední. Někdy už jen první tři setkání stačila. A zase se normálně koukaly. Chápete – najednou byly znovu žádané a chtěné a někdo po nich toužil!

Holky, které Ježíškem prošly, už se robin nikdy nemusely bát.

Zajímaly mě příběhy těch starších pánů, kteří se najednou probudili do jiných dob. Mě to všechno zajímalo do hloubky… Mluvil jsem časem víc se sedmi dědy, ale bylo to nejdřív o ničem, skoro. Oni totiž byli ze staré školy i v jiných věcech, nejen v mazlení. Za jejich časů se o určitých věcech zkrátka nemluvilo. Pak mně došlo, že nesmím spěchat a že za nimi musím přijít s nějakou tou lahvinkou, největší úspěch mělo kupodivu růžové víno (prý je z červených odrůd, ale nešpiní zuby), polosuché. V ozdobném kartonu, který Petr kupoval, bylo šest lahví, sedmičky. Nevím, co panu seniorovi udělalo větší radost – dostatek vína, nebo že se dokáže ještě veselit a vytáhnout za večer třeba dvě lahve?

Přesný důvod nevím, ale takhle jsem se přece jen k něčemu dobabral.

Děda Alois – chtěl, abych mu říkal Lojzo, na což jsem si nemohl zvyknout – mi říkal, že může ještě po sedmdesátce. Vyprávěl o kočce, kterou kdysi měl, ta nejdřív mňoukala a obcházela a pak, když ji vzal na klín, tak se vrtěla a otírala hlavou a pak se uvelebovala a zase obracela a nikdy pohlazení nevracela, neopětovala. A když se uvelebila, tak se jakoby protáhla a pak zvadla, úplně se uvolnila a chtěla hladit a hladit. Nejvíc na bříšku a tak, povídal Lojza u vína, a mně najednou došlo, že to jeho vyprávění není o kočce, že kočka je tam proto, aby mohl něco říct do výzkumu. Mého. To jsem si vymyslel, abych se vůbec něco dozvěděl. Říkal jsem, že moje vyptávání je jistý druh vědeckého výzkumu.

Další starší pán už měl všechno přichystané na konec. Po několika problémech koupil na černo pistoli a nějaké náboje a vyzkoušel ji ve starém lomu. Ráže 9 mm. Potom si všechno přichystal, pistoli ukryl do hadru, který odráží vlny přístrojů, co odhalují kovy. Měl připravený i dopis pro ženu a dceru:

Tohle až budete číst, já už tu s vámi nebudu. Nelitujte, měl jsem dobrý život a děkuju za něj. Nesnáším myšlenku, že se o mě musí někdo starat. Moje tělo leží ve stodole za plentou a nechoďte tam! Není to hezký pohled a chci, abyste si mě pamatovaly veselého. Sbírat zbytky může někdo cizí. Všechny písemnosti jsem uspořádal a jsou i s cennostmi ve druhém šupleti psacího stolu vpravo, zároveň s…

Pokud vím, tak potom, co tenhle konečník pomohl zpátky do života dvěma mladým holkám, stále ještě žije.

Jiný pan senior měl na všechna první setkání se slečnou stejný mustr. Nechával všechno na ženě. Ať si holka začne sama. A ona se většinou převlékla za křeslem do košilky a vlezla pod deku. Některá šla před tím ještě do koupelny, jedna, Zdenka, prý byla před tím v koupelně vždycky tak dlouho, že by si byl stačil vykouřit doutníček, kdyby ještě kouřil.

Téhle Zdeničce jsem usnul nejčastěji, smál se.

Tulení, mazlení a hlazení bylo od začátku vždycky to hlavní. Cokoli navíc už bylo mimo rámec seznamky.

A ještě poznámka vedoucí kanceláře:

„Víte, co mi připadá zvláštní? Že to, co si přejeme v posteli, co tam máme rádi, řekneme mnohem raději někomu, kdo má erotiku, řekněme, v popisu práce, než vlastní manželce nebo partnerovi. Muži prý řeknou prostitutce docela lehce, co chtějí, a dokonce v jakém pořadí, a mnohé dívky psaly do Ježíška stran svých přání věcně a i ,svým‘ dědům řekly leccos otevřeně.“

Dost mi toho do „výzkumu“ taky řekl pan šéf, jak se mu říkalo, Petr. Jeho ty zkušenosti zajímaly taky.

Ze všech příběhů dvojic – dědů a dívek, příběhů, které se nějak zamotaly a trvaly delší čas, jsem pro vás vybral čtyři.

Taky jsem v něčem ze staré školy a tak se kapitoly jmenují podle těch děvčat – Zuzana, Lenka, Petra a Jitka.

Každý z těch příběhů vypráví někdo jiný.

Petr začíná, po něm jsem na řadě já, po mně Madam (vedoucí kanceláře) a nakonec doktor Pravda.

Vypravěč prvního příběhu je majitel seznamky Ježíšek – Petr.

Mám rád obrazy a kupuju je – ne, nesbírám, nejsem sběratel ani neinvestuju. Kupuju je kvůli nim samým. Jaké jsou, jak se mi líbí. A touhle cestou jsem se seznámil a časem i spřátelil s panem Vítkem, malířem, který mně svými díly kromě prvního ohromení dělal velkou radost a potěšení. Myslel jsem zpočátku, že má smlouvu s ďáblem, jenže takovou radost dostat na plátno by žádný pekelník nesvedl. Byl jedním z prvních dědů Ježíška. Taky s jeho „hlavní“ mladou ženou, Zuzanou, jsem se několikrát viděl. Tak trochu, vzdáleně a z doslechu jsem s nimi žil i jejich konce a začátky.

Co nejvíc nechávám mluvit Jiřího, i když někdy není úplně dodržená kontinuita, ale zkuste mi to odpustit.

Zuzana

Jeden děda byl malíř Jiří Vítek, jeho obrazy asi znáte, ale jméno jsem raději změnil. Kombinoval klasickou malbu s jinými materiály a výsledky měl jaksepatří. Co jsem od něj viděl, to stálo za to. A co vystavil, bylo rychle pryč, leccos si taktak vyfotil. Několik jeho věcí mám doma, kolem některých nemůžu dodnes projít, aniž bych se zastavil.

A tenhle malíř „vyfasoval“ ženskou na první dojem nenápadnou, ale musela být hodně svoje a dost silná, on tak o ní i mluvil, to teda byla klasa… Když přišla, vypadala zmokle a zaraženě, ale už po dvou třech sezeních (leženích?) prý byla jiná. Třetí měsíc už byla veselá, uměla mít radost. V řadě věcí byla zvláštní, nežárlila prý, vyptávala se na jiné ženy, které měl před ní, a chtěla o nich i vyprávět. No a Jiří se do ní brzy zbláznil. Vůbec to nečekal. Když k němu přišla, byla nepřitažlivá, fádní. A potom? Zapomněl, co jim říkali na školeních, aby se k ženám neupínali, že jim nemohou být partnery doopravdy, že žijí jiný čas. Zamiloval se jak kluk.

Jeden večer jsme pili dlouho víno a on vyprávěl.

No, představte si to, šedesátiletej dědek, a jak jsem se před tou holkou kasal a vytahoval, třeba jak umím štípat dříví nebo zedničit a ona přitom milovala moje obrazy, moc, dokonce si pronajala krám v Praze a udělala si tam galerii…

Jak se jmenovala?

Galerie? No ona to byla spíš prodejna dárkových předmětů, nebo co, a jméno si už nepamatuju. Vždyť jste tam byl se mnou.

Petře, ta holka byla tak opravdová, že mě to z těch mých starých temných představ a kritických zpytování a výčitek spolehlivě odvádělo.

Míval jsem v sobě pořád nějakou úzkost, to jsem vám říkal, už jako školák. Ty obavy, ta úzkost rostla a musel jsem se leckdy až na chvíli zastavit a jako si z hlavy vyndat mozek, vzít ho do dlaní, podívat se na něj a říct si – co je? Co se ti děje? Čeho se bojíš? Měl jsem něco podobného i u obrazů, v kumštu žádnou jistotu nikdo nenajde, začíná se pořád znovu, jinak, ze dne na den…

Tohle všechno mi její tělo odebralo, její přítomnost byla tak jasná, že už jen svým příchodem a úsměvem to všechno odmávla, odfouknula pryč. Namlouval jsem si to? A jestli, tak co?

Tak třeba – ležela ve vaně a najednou mě zavolala: „Jasně, že miluju tvoje obrazy, moc, ale milovala bych tě i bez nich. To hlavní jsi pro mě ty, vždyť ty máš v sobě tu možnost udělat je všechny znova, ty staré i ty nové,“ říkala, ale já jsem moc neposlouchal, nesoustředil se a koukal jsem zas na její prsa, který jsem přitom měl před chvílí při svlékání v ruce.

„A nejenže můžeš dělat ty obrazy, můžeš dělat i něco se mnou,“ řekla, když pochopila, kam se dívám, a já jsem za ní do té vany šel.

To, co mi někdy řekla, mi dřív neřekl nikdo.

Leželi jsme a já se na ni díval a říkám jí, že je krásná.

„Koukáš se na svůj odraz,“ odpověděla.

„Miluju tvoje tělo,“ řekla jindy. „Je pro mě zdroj potěšení, miluju tvoje ruce. Ale kromě toho, miláčku, jsi moje sluníčko. Jsi dar. Paprsek, co ozařuje můj život.“

Nebo se pamatuju, jak jednou jsem stál za ní, když jsme si čistili zuby. I když byla naboso, tak jsem byl menší a myslel jsem na svoji šedobílou hlavu a na to, kam ona dala oči…

„Láska je bezpodmínečná,“ řekla.

„No, to bych mohl být i kojenec, nebo kostliveček…“

Na nějakém přesnějším pojmu, co je láska, jsme se, myslím, nikdy nedokázali domluvit.

Jenže – dokud každý z nás toho druhého miloval, věděli jsme oba své.

Podle ní, později, láska mohla být i bez těla, platonická. Odporoval jsem – láska ani nemusí toho druhého vidět?

Ach jo! Podle mě láska, za kterou nesvědčí tělo, je nějaká smyšlenka, něco bez obsahu.

Možná, když se před ženou přestaneme vytahovat, znamená to konec…

No jo, konec… tady mám dopis, co mi psala, když se odmilovala:

Moc děkuji za to, že jsi mi vyšel vstříc v mém přání se teď nějakou dobu nevidět a nemobilovat si. Opravdu jsem teď ve stavu, že tento kontakt nezvládám a potřebuji čas na to, abych se se situací vyrovnala, našla svou vnitřní rovnováhu. Prosím neber tedy fakt, že nezvedám telefon a nereaguji na zprávy jako projev neúcty, neboť to tak není myšleno. Ještě jednou vyjadřuji svou úctu a obdiv k Tobě.

Potřebuji být teď sama, nalézt opět sama sebe a upevnit své zdraví. Z tohoto důvodu jsou chvíle a dny, kdy prostě vypínám telefon a odpočívám.

Jak se to stane, že se ten druhej odmiluje?

A vy, Petře, copak vy jste se s nikým nikdy nerozešel?

A jak to bylo? Zatímco ona ještě milovala, vy už jste od ní chtěl mít jen pokoj. Neexistovalo nic, co by mohla udělat, aby vás to k ní znova přivábilo…

I když napadá mě třeba Taťána a Oněgin… Jenže to je literatura.

A taky ten rozdíl věku – dvacet šest let.

No jo, konec. Šli jsme někam na oběd a já už jsem na ni byl cestou nepříjemnej a to já uměl bejt – ona říkala protivnej, to je přesnější.

Seděli jsme proti sobě a já z ní najednou cítil nepřítele. A tak mě to zaskočilo, že jsem nebyl schopnej pořádně vnímat. A najednou ještě zošklivěla.

Chvíli se ještě ovládala, když mi začala jako děkovat za nádherný léto, jaké dřív nikdy… Ale nebyla to ona a byla nehezky zarudlá a jakoby nemocná a já jsem musel hned jít pryč a platil jsem u baru. Takovej blbej a upatlanej jsme měli konec. Konec.

Konec nádherný lásky.

Ještě jsme si telefonovali…

Napsal jsem jí:

Pořád se učím,

jakmile mám informace, je všechno jasnější.

Touha, velká, zřejmě vedla k naléhání, snad i mohla být vnímaná jako tlak a omezovala pocit svobody. Tvůj.

Mohlo to být jinak? Moudřeji? Snad, ale to bychom museli být nějací jiní lidé… Nebo alespoň já.

Co dál, když máme hračku rozbitou? Půjde spravit?

Řekla jsi – neumím milenecký vztah. No já tuplem ne. Ještě by to šlo, kdyby v něm nebyla láska, ale probůh, uměli bychom něco jako kamarádskou erotiku? 

Erotika může být a nemusí, řeklas. Je to krásná naděje. Neměli bychom ji zahodit. 

Budu se ti v lednu ještě libit? 

Já teď žiju konec, konec jedné etapy života a svíravý smutek, který jsem měl, se mění v radost a vděčnost za to, co jsme všechno dostali – a že toho nebylo málo… Všimni si, že ještě pořád mluvím za oba.

Když se uvidíme, tak se obejmeme a budeme normální. Oba máme říjen dost plný… Možná na tom budeme líp časově někdy koncem listopadu, tak můžeme jít na oběd, nebo jednodenní výlet – Senohraby v zimě. Jestli mi nová situace nebude vadit? Já to prostě nevím, musíme to zkusit.

Vidíte, to jsem pořád ještě doufal…

„Nechci posilovat tvoje ego,“ řekla mi jednou. Jenže k čemu holky jsou, když ne proto, aby nám hladily ego? A taky jsem si to ego hned spojil s Osobou Josefa Čapka z knihy Kulhavý Poutník – ale – jaký smysl má tenhle dualismus, tělo a duše a tak? Tělo, ego, osoba, duše, je to přece jeden celek!

A když se ohlídnu zpátky – řekl jsem jí – komu ublížilo kdy moje ego? Co je na něm tak špatné? Máš ráda, když dotahuju věci a nápady do konce, ale to přece dělá právě ego – nebo na tom alespoň spolupracuje, ne? Ani moje obrazy by bez něj nebyly…

Před tím časem milování jsme byli i slušní obchodní partneři a snad i kamarádi.

Psal jsem:

Před chvílí mi volala J., že jsi jí řekla, že má se mnou něco vyřídit…

Víš, já myslím, že takhle se vztahy neukončují, není to ani slušné.

Už kvůli budoucnosti nás obou je třeba si některé věci ujasnit a říct, aby myšlenky či vzpomínky na báječné léto zůstaly čisté a dobré. Abychom v budoucnu byli zas kamarádi. Měli bychom se na to sejít.

Až si uděláš čas tak zavolej.

A ona zas napsala:

Rozhodně nemám v úmyslu ukončovat náš pracovní ani přátelský vztah. Vážím si Tě jako člověka, obdivuji jako umělce a mám Tě ráda jako přítele. V mém životě se odehrává momentálně mnoho změn, potřebuji vyřešit svůj aktuální zdravotní stav a nastavit si optimální režim, abych vše psychicky a fyzicky zvládla. Jak jsi mi Ty sám radil, v takovém období je potřeba, aby se člověk vrátil sám k sobě, uvědomil si, kým opravdu je, a je tedy nutné, aby byl více sám se sebou. Mé zkušenosti Ti dávají za pravdu a vím, že toto je skutečně jediný správný způsob, jak se s náročným obdobím vyrovnat. Vážím si Tvých rad a Tvé moudrosti a přijímám s vděčností Tvou nabídku, že mám tolik času, kolik budu potřebovat, než se srovnám se všemi okolnostmi, zdravotně se dám do pořádku a budu připravená se s Tebou setkat a pokračovat v našem přátelství.