Copyright © Cynthia Harrod-Eagles 2021

First published in the United Kingdom in the English language in 2021 by Sphere,

an imprint of Little, Brown Book Group.

Translation © Marie Macháčková, 2022

ISBN 978-80-249-4700-6

Tonymu, díky němuž nic není nemožné

OSOBY

Rodina na Ashmore Castle

– William Tallant, pátý hrabě ze Staintonu

– jeho nejstarší dcera Linda, provdaná za vikomta Cordwella

– jeho nejstarší syn Giles, vikomt Ayton

– jeho druhý syn Richard

– jeho dcera Rachel

– jeho dcera Alice

– jeho ovdovělá matka Victoire (grandmère, stará dáma)

– jeho prastrýc Sebastian

– jeho žena, hraběnka, rozená Maud Stanleyová Forrestovájejí bratr Fergus, devátý hrabě z Leake

– její sestra Caroline, vdova po siru Jamesi Manningtreeovi

– její sestra Victoria, kněžna Wittenstein-Glücksbergová

Služebnictvo

Moss, majordom

paní Websterová, hospodyně

Crooks, komorník hraběte

slečna Taylorová, komorná hraběnky

paní Oxleaová, kuchařka

Frewing, portýr

James, William, Cyril, lokajové

Rose, Daisy, služebné

Dory, švadlena

Služebnictvo ve stájích

Giddins, vrchní podkoní

Archer, štolba hraběte

Josh Brandom, štolba pro urozené slečny

John, Manely, Joe Green, kočí

Na panství

Markham, správce panství

Adeane, justiciár

Moresby, solicitor

Saddler, nadlesní

Cutmore, pojezdný

Ve vesnici

dr. Bannister, reverend v kostele svatého Petra

pan Arden, sbormistr v kostele svatého Petra

Tom Holyoak, policista

Persons, přednosta železniční stanice

paní Albrightová, hokyně

Eli Rowse, kovář

Axe Brandom (Joshův bratr), kovářský tovaryš

Kittyina rodina

otec – sir John Bayfield z Bayfield Court, Hampstead

matka – Catherine Harveyová, dědička marmeládového impéria, zesnulá

macecha – Jayne, rozená D’Arcyová

Ninina rodina

otec – major Anthony Sanderton, zesnulý

matka – Antonia Marie Dawnayová, zesnulá

teta – Alexandra Schofieldová, rozená Sandertonová, Draycott Place

Kapitola první

3. prosince 1901

Vyjít prudký kopec nebylo nic jednoduchého, zvlášť s těžkým zavazadlem. Občas si obtížně hledala pevnou zem mezi rozbahněnými výmoly, které v prašné cestě rozjezdila kola povozů a kopyta koní. Mrazy konečně polevily a nyní panovalo teplejší, ale deštivé počasí, i když dnes ráno pouze drobně mrholilo. V jednu chvíli musela ustoupit úplně na krajnici, aby uvolnila místo dvěma čeledínům – jeden jel na šedém grošákovi a druhý vedl koně za sebou. Usoudila, že zřejmě zajíždějí kočárové spřežení, protože koně byli jeden jako druhý. Zdvihali vysoko kolena, vzpínali se a pohazovali hlavou – a svou velikostí a vahou ovládali prostor. Měla v úmyslu se na čeledíny usmát a zamávat jim, ale projeli kolem ní, aniž o ni zavadili pohledem. Lidé, kteří pracovali s koňmi, se obvykle chovali přátelsky, ale sluhové zdejšího hraběte se zřejmě nepovažovali za obyčejné smrtelníky.

Majestátní bílé stavení se tyčilo na kopci nad údolím Ash Valley a tvořilo dominantu i při pohledu z vesnice Canons Ashmore. Sídlo se jmenovalo Ashmore Castle. Netušila, proč se tomuto místu říká hrad, když budova vypadá jako zámek. Pro každého sluhu každopádně znamená služba na Ashmore Castle prestižní místo, a i když odejde jinam, zmínka o tom, že pracoval „na hradě“, se v referencích dobře vyjímá. Podle instrukcí zamířila na úzkou pěšinu kolem domu a konečně se dostala na zadní dvůr, odkud se vcházelo do kuchyně. Na dvoře stáli dva muži v lokajské livreji a kouřili. Schovávali se před deštěm pod převislou střechou, saka měli sundaná a přes pruhovanou vestu a košili přehozenou dlouhou zelenou zástěru.

Jeden byl vysoký a hubený, s tvrdou tváří a slídivýma vypouklýma očima. Druhý byl menší, zavalitý a v obličeji měl výraz, který mohl svědčit o jeho dobrosrdečnosti nebo prostoduchosti.

„Ale? Copak to tady máme?“ ozval se ten hubený a bleskl pohledem po jejím zavazadle. „Nová krev?“ Opíral se zády o zeď, s nohou pokrčenou, a nyní se odrazil a napřímil se. Nepřestával ji nestydatě okukovat, až měla pocit, že ji svléká očima. „Copak jsi zač?“

„Jsem nová švadlena. Dory Spicerová.“ Tázavě se zadívala na baculatějšího mládence.

„Já jsem William,“ představil se. „William Sweeting.“

„Ráda tě poznávám, Williame,“ odpověděla Dory.

Ten hubený se pohrdlivě uchechtl. „Panečku, ty jsi nějaká zdvořilá,“ utrousil sžíravě. Potom se k ní naklonil blíž. „Takže, Dory Spicerová…, co je to vůbec za jméno? Dory.“

Dory mlčela. Svoje jméno Dorcas nenáviděla, a pokud nebude muset, tak ho nikdy nikomu neřekne.

„Já jsem James,“ pokračoval hubeňour, „a jsem první lokaj. Mám tady důležité postavení a měla bys se mnou dobře vycházet. Musíš na mě být milá, jinak se daleko nedostaneš. V tomhle domě mám hlavní slovo.“

„Copak tu není majordom? Alespoň jsem o něm slyšela.“

„Ále, pan Moss,“ utrousil James pohrdlivě a dál už se k tomu nevyjadřoval, jako kdyby mu majordom nestál za řeč.

Dory pohlédla na Williama, který nervózně polkl a zakoktal: „Pan Moss je tady už celou věčnost. Dlouhé roky. S jeho lordstvem vychází moc dobře.“

„Jaké jeho lordstvo vlastně je?“ vyptávala se Dory. Snažila se ho povzbudit, aby se rozhovořil.

Opět však zakročil James. „To tě nemusí zajímat. Stejně ho nikdy neuvidíš. A teď se jdi ohlásit hospodyni paní Websterové. Ale dej si pozor, je to saň.“ Usmál se – měl tak hubený obličej, že viděla, jak se mu hýbe každý sval. Bylo to trochu strašidelné. „Takže švadlena… Dávej pozor, abys neskončila jako ta předchozí.“

Očividně chtěl, aby se ho zeptala, co se jí stalo, ale Dory se zatvrdila a rozhodla se vzdorovat. Odmítala skákat, jak James píská. Místo toho odpověděla krotce a poslušně: „Dobře.“ A zamířila k nejbližším dveřím.

„Tam ne,“ zastavil ji James ostře. „Tudy se jde do kuchyně. Tam těmi – do zadní chodby. Na konci zahni doleva, hospodyně má tu poslední místnost.“

Dory změnila směr a zamumlala: „Děkuju,“ ale už se po něm neohlédla.

„Do kuchyně bez pozvání nikdy nechoď,“ volal za ní. „Je tam plno ostrých nožů.“

Snaží se mě jenom vyděsit, usoudila Dory a pospíchala pryč. Nelíbila se jí představa, že tady mezi služebnictvem panuje řevnivost a jednotlivé skupiny soupeří mezi sebou. Ale možná je James jenom místní potížista, uvažovala, když vstoupila do zadní chodby, kde ji udeřil do nosu pach mokrých pršiplášťů a bot. To však ještě neznamená, že to není pravda.

Den byl jako stvořený na honitbu: v zamlženém oparu se šířila nasládlá vůně vlhké hlíny a pachová stopa byla kus nad zemí. Smečka psů dobře spolupracovala – jak se říkalo: celá by se schovala pod jeden kapesník – a štěkot se přízračně rozléhal v chladivém vzduchu.

Za psy se hnalo pole jezdců, které se postupně, jak se rychlost zvyšovala, protahovalo. Hrabě Stainton se stále zdatně držel ve vedoucí skupině. Byl to vášnivý lovec. Nešlo mu však o zabíjení, spíš o samotnou jízdu: rychlost, dunění kopyt, hlasité odfrkování koní, pohyb silných svalů pod sedlem a vnímání ostrého větru, který štípe do tváří. Vzkypěla v něm prudká omamná radost a vymazala z mysli všechny starosti. Na okamžik mohl zapomenout na sebe, na svoje potíže a tíživou zodpovědnost a poddat se jen svým pocitům. Jako by s koněm splynuli a tvořili dohromady jeden napjatý, dokonale efektivní nástroj.

Liška byla stará a mazaná, takže je pořádně prohnala, ale hrabě provozoval honitbu v této krajině od svých osmi let a měl v hlavě zmapovaný každý kousíček země, každý obrys a hrbol. Byla to jeho půda a znal ji stejně dobře, jako ji znala jeho kořist. Instinktivně cítil, že liška směřuje k farmě v Shelloes, kde chovali prasata, takže se tam stopa ztratí. Stainton měl ve zvyku jednat na vlastní pěst, když to bylo třeba. Nyní se tedy odklonil od skupiny a Jupitera, který se hnal kupředu, až kopyta duněla, nasměroval napříč svahem. Před nimi se tyčil val z trnkových keřů, mohutná překážka, k níž měl navíc špatný přístup, nicméně v Jupiterových možnostech nepochybně bylo tuto překážku zvládnout. Dva kroky před ní statný hnědák nepatrně zaváhal, ale Stainton mu přitáhl hlavu, plácl ho po zadku a vykřikl: „Jdeme!“ Jupiter si odfrkl, odrazil se a velkolepě se vznesl, aby dostál výzvě.

Letěli vzduchem a hrabě v čiré extázi vykřikl: „Bože!“

V salonu malého domku v Ridgmount Street v Bloomsbury čtyři ruce v pravidelném vytříbeném rytmu vyluzovaly tóny Schubertovy sonáty C dur z kláves piana. Smítka prachu tančila v paprscích bledého zimního slunce, které proniklo dovnitř přes síťované záclony a ozařovalo dvě zlaté hlavy, jednu středního věku, druhou mladou.

Náhle sebou paní Sandsová trhla a tiše zvolala: „Bože!“

Melodie zaškobrtla a zmlkla.

„Mami, co se stalo?“ zeptala se Chloë.

Molly Sandsová se chytila oběma rukama za hlavu. Zeširoka otevřela velké světlemodré oči a přerývaně se nadechla. „To je dobré, jsem v pořádku,“ ujistila ji automaticky.

Chloë se na ni úzkostlivě zadívala. „Znovu tě bolí hlava?“

„Ne… ne… jenom… nevím. Chvíli jsem měla tak divný pocit. Jako kdyby…“ Jako kdyby padala – pocit, že se řítí střemhlav do temnoty. Ale byl to jen mžik a nechtěla dceru děsit. „Už je to pryč,“ ujistila ji rázně. „Vezmeme to znovu od triol.“

Chloë ji hned neposlechla. S matkou si byly velmi blízké a měly už jen jedna druhou. Žily skromně, ale pohodlně z toho, co paní Sandsová vydělala jako učitelka hudby. Kdyby se matce něco stalo…

„Mami?“

„To nic nebylo. Jenom se mi zatočila hlava. Už jsem úplně v pořádku,“ prohlásila paní Sandsová pevně. „Prosím, začni.“

Hudba se opět rozezněla.

Hraběcí štolba Archer, který následoval svého pána na Tonnantovi, zahlédl, jak Jupiter zavadil kolenem o kompaktní vrcholek trnkového keře. Živý plot byl čerstvě sestříhaný, pichlavý a nepoddajný. V té rychlosti byl náraz tak prudký, že kůň doslova udělal salto a hrabě se ocitl ve vzduchu. Archer strhl Tonnanta stranou a nasměroval ho dál podél živého plotu, aby při skoku nepřistál na druhé straně na stejném místě, ať už se tam stalo cokoli. O kus dál byly keře nižší a Tonnant je lehce přeskočil. Kůň byl vzrušený ze skoku, Archerovi se tedy podařilo ho zastavit a otočit až po pár krocích. Tou dobou už se Jupiter opět zvedl. Zůstal stát, třásl se, jednu nohu držel nad zemí a sedlo měl pod břichem.

Za ním ležel na zemi hrabě a nehýbal se. Byl to zkušený jezdec, lovil třikrát nebo čtyřikrát týdně a za svůj život už měl za sebou stovky pádů. Věděl tedy, jak spadnout, a už dávno by se měl začít zvedat. Nejspíš si vyrazil dech, pomyslel si Archer a sklouzl ze sedla. Ale hned věděl, co se stalo. Napověděla mu to naprostá nehybnost ležícího těla a podivný úhel hlavy… Žaludek se mu sevřel mrazivým děsem.

Tonnant byl rozčilený, pohazoval hlavou, odfrkoval a odmítal přistoupit blíž. Ale za okamžik přes plot ve stejném místě jako Archer přeskočili další dva jezdci – zdejší farmář pan Whitcroft a jeho syn Tim.

„Co to sakra…?“ vyjekl Whitcroft a zastavil tak zprudka, že Timův kůň do něj málem narazil. Oba muži hned seskočili. Whitcroft převzal od Archera otěže jeho koně a vykřikl: „Běžte k němu!“

Archer poklekl do hrbolaté trávy a měl podivně odtažitý pocit, jako kdyby svět náhle pozoroval obráceným dalekohledem. Hrabě zřejmě dopadl na zem ve špatném úhlu. Hlavu měl zkřivenou na stranu a jedno nevidoucí oko hledělo k obloze. Nedalo se nic dělat. Byl po smrti.

Archer roztřeseně vstal, střetl se s Whitcroftovým pohledem a zavrtěl hlavou. Tim se podíval z jednoho na druhého a vyhrkl: „Snad není…?“

„Bůh žehnej jeho duši,“ řekl Archer a Tim křečovitě polkl.

Whitcroft se otočil na syna a rázně mu přikázal: „Jeď co nejrychleji na Ashmore, udělej poplach a přiveď pomoc.“

Archer se vzchopil. „Vezmi si Tonnanta,“ řekl Timovi. „Je rychlý jako blesk.“

Chlapec byl celý bledý, tragédie jím otřásla, ale měl dost rozumu, aby poslechl. Oddělil Tonnantovu uzdu od uzdy ostatních koní a nastrčil k Archiemu koleno, aby ho štolba vyhodil do sedla. Ještě než vsunul nohy do třmenů, už byl pryč. Tonnant se okamžitě rozběhl tryskem – stále ještě překypoval nespotřebovanou energií a dychtil po pohybu. Archer doufal, že chlapec se na něm dokáže udržet. Asi měl jet místo něj, ale nemohl opustit svého pána.

„Neměli bychom ho narovnat?“ zeptal se Whitcroft. V hlase mu zazníval šok.

Má pravdu, usoudil Archer. Nemůže přece tady hraběte nechat ležet takhle zkrouceného. Nebylo by to důstojné. Narovnal ho, jak nejlépe dokázal, a potom znovu klopýtavě vstal. Whitcroft smekl klobouk a Archer následoval jeho příkladu. Musíš se postarat o koně, napovídal mu instinkt, ale tento okamžik bylo potřeba důstojně uctít.

„Takhle by si to nejspíš přál,“ nadhodil pan Whitcroft.

„Ano,“ odpověděl Archer a pomyslel si, že je to asi pravda. Hrabě by nechtěl zemřít v posteli jako starý vetchý stařec. Určitě raději při plné síle v sedle, když mu do tváře fouká vlahý vítr.

Teď nemohli dělat nic než čekat.

Když zpocený Tonnant vlétl na dvůr a jeho jezdec mu téměř spadl z hřbetu a vykoktal, co se stalo, vrchní podkoní Giddins se chopil velení. Okamžitě poslali pro majordoma Mosse, a když se dostavil, Giddins už stihl odeslat čtyři muže, aby přinesli tělo, a dva další na pomoc s koňmi. Nyní byl připraven uctivými, ale naléhavými připomínkami zburcovat Mosse z momentálního zmatku, do něhož ho novinka uvrhla.

„Asi bychom měli poslat pro lékaře, pane Mossi.“

„Aha, ano, samozřejmě.“

„A pro hrobníka.“

Tento návrh Mosse šokoval. „Vždyť ještě nevíme, jestli je opravdu mrtvý.“

Giddins si ho změřil pevným pohledem. Archer není žádný hlupák. Už mrtvého člověka viděl, i mrtvé koně. Takové chyby by se nedopustil. „Lepší by bylo mít pana Folshama po ruce. Nikdo z panstva ho tady nemusí vidět čekat.“

„Ano, pravda,“ souhlasil Moss.

„A reverenda…,“ pokračoval Giddins, „…budeme taky potřebovat. Nejspíš by bylo dobré dát vědět panu Markhamovi.“ Markham byl správce panství.

Moss se konečně sebral. Musel myslet na své postavení. Nesměl dopustit, aby mu radil podkoní. „O všechno se postarám,“ prohlásil pevně. „Musím to okamžitě oznámit jejímu lordstvu, než se jí ta zpráva odněkud donese.“ Potom se však opět na chvíli odmlčel a zahleděl se do prázdna. „Byl to tak skvělý jezdec,“ slyšel sám sebe říkat nechápavým hlasem.

Giddins si všiml, že o jeho lordstvu promluvil v minulém čase. „Nehody se stávají,“ řekl pouze.

William George Louis Devereux Tallant, pátý hrabě ze Staintonu, přijel naposledy domů do Ashmore Castle na káře, a když ho táhli, panští rolníci smekali čapky a ženy vycházely před vrátka domků a pozorovaly průvod. Dovezli ho na zadní nádvoří, kde už ve skupinkách postávali sloužící, někteří s ustaraným, jiní se vzrušeným výrazem, a šuškali si mezi sebou. Dory byla mezi nimi a náhodou se ocitla tak blízko projíždějící káry, že zahlédla bílou tvář. James se zmýlil, pomyslela si. Viděla jsem ho. Ale k ničemu jí to samozřejmě nebude. Uvažovala, jestli náhodou nepřijde o práci, ale tu myšlenku zase zavrhla. Teď bude potřeba našít velké množství černých pásek na rukávy, a kdoví co ještě ke smutečnímu oblečení. Nyní budou potřebovat švadlenu víc než kdy jindy.

Když hraběnka spatřila svého muže, byla doběla rozpálená vzteky, ale díky dlouholetému cviku na sobě nedala nic znát. Učinil z ní vdovu – ovdovělou hraběnku. Jak se mohl opovážit! Neměla v plánu ovdovět ve věku čtyřiceti devíti let. Staintonovi bylo pouze padesát dva a těšil se pevnému zdraví. Očekávala, že tady pobude ještě hezkou řádku let, a až nastane čas, odejde spořádaně a ohlásí to mnohokrát dopředu. Představovala si důstojné lože umírajícího, kolem něhož se v uctivém tichu shromáždí celá rodina, aby si vyslechla jeho poslední slova a byla svědkem toho, jak vypouští duši. Rozhodně ne takhle! Aby ho přitáhli dva pacholci celého zabláceného a pomláceného. Nic nebylo připravené. Nic naplánované. Jak jí to mohl udělat? Vždycky přece konala svou povinnost a on nyní nedodržel svou stranu dohody. Hraběnka byla bez sebe zuřivostí.

„Je třeba poslat telegraf jeho lordstvu,“ prohlásila a podařilo se jí natolik ovládnout, že se jí hlas vztekem ani nezachvěl. Majordom Moss by to nejspíš považoval za známku zármutku, ale hraběnka před služebnictvem neprojevovala žádné emoce, dokonce ani ne ty, které se od ní daly očekávat. Její nejstarší syn vikomt Ayton se nacházel právě v Thébách – patřil k výpravě, která pro egyptské ministerstvo starožitností prováděla vykopávky. „Musí se okamžitě vrátit domů.“

Střetla se s majordomovým pohledem a přečetla si v jeho očích otázku, která trápila i ji. Kolik času bude Aytonovi trvat, než se sem z Egypta dostane, a je možné tak dlouho pohřeb odkládat? Díkybohu, že je zima. Zaplavila ji lavina úvah: lidi je třeba informovat, návštěvy kondolujících přetrpět, pohřeb naplánovat, a navíc dořešit všechny náležitosti okolo poslední vůle a financí, následnictví a titulu… Byl to nekonečný výčet věcí. Zatracený Stainton, že jí něco takového mohl provést.

„Hned se o to postarám, mylady,“ pronesl Moss a jemu se hlas přece jen slabě zachvěl. On si to však mohl dovolit – u sluhy se to považovalo za chvályhodné.

Dvě svobodné dcery hraběte, patnáctiletá lady Alice a šestnáctiletá lady Rachel, se ten den rovněž účastnily honu, ale všechno se seběhlo tak rychle, že když psi dosledovali stopu do Shelloes – hrabě dobře odhadl, kam liška zamíří – nikdo o nehodě dosud netušil. Štolba obou mladých dam Josh Brandom nečekal, jestli psi opět zachytí stopu. Rozhodl, že Pharaoh a Dayster už mají dost. Byl čas zamířit domů. Dívky nic nenamítaly. Svou autoritu čerpal Josh od Archera a ten se zase zodpovídal přímo jejich otci.

Josh trval na tom, aby celou cestu jeli cvalem. Už se smrákalo a ochladilo se. Cválat tak dlouho na bočním sedle byla muka, ale dívky věděly, že i tohle byl Archieho příkaz: po dlouhém dni v terénu bylo pro koně příliš namáhavé jet klusem, ovšem na krok bylo zase příliš zima. Když si Rachel stěžovala a Alice žadonila, Josh prohlásil nesmlouvavě: „Ve stájích nechceme žádné podchlazení. Až vyrostete, můžete se zařídit podle sebe.“ Při těchto slovech si významně odkašlal, čímž dal najevo, že až ten čas nastane, dámy nejspíš zcela zničí dobré koně, ale to už nebude jeho problém.

Když se pořádal hon, často se pak všichni sešli ve velké hodovní síni – tento vznešený anachronismus zavedl jejich dědeček a místnost se využívala pro velká shromáždění – ale dnes neměli žádnou společnost, proto se mladé dámy odeberou do bývalé školní učebny, která nyní sloužila jako jejich společenský salon. Josh se nad nimi nakonec slitoval a dovolil jim sestoupit z koně u bočních dveří. Koně pak sám zavedl dozadu na dvůr před stájemi.

Dívkám chvíli trvalo, než se rozhýbaly – byly ztuhlé a všechno je bolelo. „Jako by mě do zad bodali dýkou,“ stěžovala si Rachel.

„Mě pálí půlky,“ přidala se Alice.

„Nemluv sprostě,“ pokárala ji Rachel automaticky. Potácely se po schodech nahoru. Kolem bylo prázdno, nikde nikdo. „To nevadí, za chvilku nás čeká horká koupel. A vařená vejce a muffiny.“ Po honu se vždycky podávala vařená vejce a muffiny.

„Snad dostaneme i toast s ančovičkami,“ těšila se Alice a přidržovala si těžkou sukni, aby o ni na schodech nezakopla. Jezdecké boty byly jako z olova.

„Žádné toasty,“ upozornila ji Rachel. „Nemáme společnost. Ale možná bude moučník.“

„Ne, pokud je paní Oxleaová zase opilá,“ zahihňala se Alice.

Rachel ji opět okřikla. O kuchařčině slabosti neměly správně nic vědět – nebo přinejmenším o ní mluvit. To se nehodilo.

Ve školní učebně bylo teplo, ale do ohně už se delší dobu nepřikládalo, takže pomalu skomíral. Alice přihodila zbytek uhlí, které se krčilo na dně uhláku. „Mám zazvonit pro další?“

„Radši ne,“ usoudila Rachel. Bez dovolení na služebnictvo zvonit nesměly, to bylo privilegium určené pouze dospělým. „Řekneme si o ně, až donesou čaj.“

Ale čas ubíhal a nikdo nepřicházel. „Zapomněli na nás,“ usoudila Alice nakonec.

Rachel šla ke dveřím, otevřela je a zaposlouchala se. „Nepřipadá ti, že je tady divně ticho?“ Nahoře v domě bylo ticho vždycky, ale dnes jako kdyby bylo ještě větší. A cestou sem neviděly jediného sloužícího.

„Měly bychom zazvonit,“ řekla Alice. „Do večeře nevydržím. Do té doby omdlím hlady.“

„Něco se stalo,“ pochopila Rachel. Zavřela dveře a vrátila se k Alici, která seděla u krbu. Ani nemusela nic říkat a její sestra poznala, že má strach. Chytily se za ruce, natahovaly uši a přemýšlely, co se asi přihodilo.

Kovárna v Canons Ashmore ležela na konci vesnice. Když reverendův kočár projížděl kolem, kovářský tovaryš Axe Brandom vyběhl ven a zastavil ho. Reverend si žil dobře a mohl si dovolit elegantní uzavřený černý kočár, tažený bujným, vysoko našlapujícím hnědákem. Tento kůň naštěstí Axeho už z celé řady předchozích profesionálních setkání dobře znal, proto se dal bez potíží zastavit, i když zrovna mířil domů do stáje a už se těšil na svou porci ovsa. Jen rozmrzele pohodil hlavou.

Reverend spustil okénko a Axe přistoupil blíž. „Sháněli se po vás, pane. Můj bratr Josh před chvílí byl na zámku a hledal vás doma. Požádal mě, abych se po vás podíval.“

„Byl jsem v Grange v Ashmore Carr,“ odpověděl reverend. „U staré lady Bexleyové…“

„Ano, pane… U vás doma říkali, že prý jí není dobře. Doufám, že není…“

„Jenom jako obvykle. Chvíli jsem u ní poseděl a už je opět zcela v pořádku. Stalo se něco?“

Axe vypadal velmi vážně. Byl to urostlý mladík se zlatorudými vlasy a zlatistými chloupky, které se mu jako drátky kroutily na předloktích. V tváři začerněné sazemi se vyjímaly modré oči. „Jde o jeho lordstvo, pane. Spadl při honu. Prý si zlomil vaz.“

„Je mrtvý?“ Reverend vypadal zaskočeně.

„Tak to Josh slyšel, pane.“

„Dobrý bože,“ pronesl reverend bezvýrazně. Stejně jako lady Staintonové i jemu se začaly honit hlavou všechny souvislosti a důsledky, které tato událost rozpoutá. Hrabě, mrtev? Vzpamatoval se. „Hned tam zajedu.“ Vyklonil se z okénka trochu víc, aby viděl na kočího: „Deeringu, jeďte na Ashmore.“

Deering, který všechno slyšel, ho okamžitě poslechl. Mrkl na Axeho – podle něj to nebylo zrovna vhodné gesto – a pohladil hnědáka bičíkem. Kůň vyrazil a Axe zaslechl, jak si reverend zamumlal pro sebe: „To je příšerná záležitost…“ Přitom se potýkal s okénkem a snažil se ho opět vytáhnout.

Ano, příšerná, pomyslel si Axe a zamířil zpět ke kovárně a ke stojícímu povozu. A nečekaná.

Rachel konečně sebrala odvahu a zazvonila. Potom obě dívky s obavami čekaly, až přijde služebná. Nikdo však na zvonění nereagoval, přestože dívky každou chvíli zašly ke dveřím a poslouchaly. V domě dál panovalo strašidelné ticho. Bylo jasné, že se opravdu něco přihodilo.

„Měly bychom jít dolů a zjistit, co se děje,“ prohlásila Alice, která byla z nich dvou odvážnější.

Rachel byla poslušnější a také citlivější a vadilo jí, když dělala něco zakázaného a dostala vyhubováno. „Raději ne. Až bude potřeba, pošlou pro nás,“ rozhodla.

A nakonec se opravdu někdo objevil – ale nebyla to Daisy, jejich bývalá chůva a nyní služebná, která se o ně starala obvykle, nýbrž vrchní pokojská Rose, vysoká hubená dívka s orlím nosem, z níž šel vždycky trochu strach. Nesla jim tác se svačinou. Pohlédla na ně bez úsměvu – to nebylo nic nového – ale v očích jí na okamžik probleskl soucit, a to je vylekalo.

„Váš čaj, mladé dámy,“ oznámila jim. „V tom zmatku se na vás trochu pozapomnělo.“

„Kde je Daisy?“ zeptala se Rachel.

„Těžko říct, slečno, ale až se objeví, pěkně to schytá.“

„V jakém zmatku?“ navázala Alice. „Co se stalo?“

„Obávám se, že mám špatné zprávy,“ řekla Rosie. „Jeho lordstvo mělo nehodu na honu.“

„Otec?“ vyhrkla Rachel. Poslepu zatápala po Alicině ruce.

„Spadl z koně,“ pokračovala Rose. „Je mrtev.“

Položila tác na stůl u krbu, a přitom se k nim otočila zády, čímž jim poskytla čas, aby vstřebaly šok. Obě mlčely jako zařezané. „Dole je všechno vzhůru nohama,“ mluvila dál Rose svým normálním tónem, protože předpokládala, že to oběma dívkám pomůže se vzpamatovat. „Musela jsem vám čaj připravit sama. Až se situace opět uklidní, paní Websterová zjedná nápravu. Pro neplnění běžných povinností neexistuje žádná omluva. Uvařila jsem vám vaše obvyklá vejce. Muffiny nejsou – kuchařka nepekla – zato jsou toasty a donesla jsem vám k nim dobrou jahodovou marmeládu. Určitě máte hlad.“ Konečně se k nim opět otočila – seděly strnule na místě a hleděly na ni. Zřejmě netušily, jak by měly reagovat. „Oheň už skoro vyhasl. Přiložím.“

„Není tady uhlí,“ vysoukala ze sebe Alice – slova se jí zadrhla ve vyprahlém hrdle.

„Ta Daisy!“ mlaskla Rose pohoršeně. „Hrůza. Tak si snězte vejce, než vychladnou.“

Trochu jim pomohlo, když jim někdo říkal, co mají dělat. Posadily se ke stolu a nepřítomným pohledem sledovaly, jak jim Rose nalévá čaj.

Alice konečně opět našla řeč – bála se, že Rose odejde dřív, než se jí stihne zeptat: „Jak se to stalo?“

„Kůň skákal přes živý plot, zavadil o něj a zakopl, aspoň tak jsem to slyšela. Jupiter, tak se jmenuje, že? Hrabě spadl tak nešťastně, že… zlomil si vaz.“

Rachel ze sebe vyrazila tichý zvuk, jako kdyby zasykla. Roseina slova se nesla místností jako tichá strašidelná ozvěna, nehlučný šepot, jako šramocení myších nožek v suchém listí: Zlomil si vaz… zlomil si vaz.

Rose se zachvěla. Při té představě se jí zježily všechny vlasy na hlavě.

Po chvíli se Alice zajíkavě ozvala: „Co myslíte… bolelo to?“ Zadívala se na Rose s prosebným výrazem doširoka otevřenýma očima: „Bolí to? Umírání?“

Komukoli jinému by Rose odpověděla: „Jak to mám vědět?“ Ale těch dvou mladých slečen jí bylo z nepochopitelného důvodu líto – byly sice hraběcí dcery, ale nikdo se o ně pořádně nestaral. Vysedávaly zavřené v domě a musely poslouchat, dokud nebudou dost staré, aby je mohli provdat – jako zboží na trhu, které je třeba uchovat v nepoškozeném stavu, aby za ně dostali co nejlepší cenu. Proto teď odpověděla: „Nejspíš ani netušil, co se stalo, slečno. Zlomit si vaz je rychlé. Jednu vteřinu je člověk naživu a příští je po smrti. Necítil žádnou bolest.“

Rachel nyní dospěla na konec sledu svých myšlenek: „Mamá,“ vyhrkla. „Neměly bychom jít za matkou? Určitě je…“ Napadlo ji pouze slovo „rozzlobená“, a to se příliš nehodilo. Znělo to nepatřičně. Jak se vůbec žena cítí, když její manžel náhle umře?

„Teď na vás nebude mít čas, má hodně práce,“ prohlásila Rose pevně. „Pouze byste překážely. Lepší, když zůstanete tady, dokud pro vás nepošlou.“ Viděla, že je tato odpověď uklidnila, a zamířila ke dveřím. Ulevilo se jí, že už se o ně nemusí starat.

Ale než otevřela dveře, Alice ji zastavila další otázkou: „Kde otec je?“

„V malém salonu,“ odpověděla Rose zdráhavě. Nechtěla se pouštět do podrobností. Pohřební zřízenec Folsham dovezl rakev, ale pouze provizorní, protože neměl nic dost přepychového. Musí ji nejprve vyrobit. Rakev ležela na stole pokrytém purpurovým plátnem a další kus plátna byl přehozený přes ni. I to donesl Folsham. Nyní tam rakev čekala, až padnou další rozhodnutí.

Alice dodala: „Můžeme ho vidět?“

Otázka Rose zaskočila, a tak automaticky ostře vyhrkla: „Samozřejmě že ne. To je ale nápad!“ Zadívala na ně – seděly vzpřímeně, záda rovná jako pravítko, ruce složené v klíně tak, jak je to učili, a vypadaly opuštěně. Rose stiskla rty. Ale dívky nejsou její starost. Sama má dost co dělat. „Řeknu jedné z děvčat, aby donesla uhlí,“ prohlásila. A vyšla ven.

Giles Tallant, vikomt Ayton, vyšel na chvíli ven ze stanu, aby si protáhl záda. Zastavil se pod plátěným baldachýnem a obhlédl scénu před sebou. Zlatá a modrá, to byla barevná paleta: zlatý písek a modrá obloha. Napadlo ho, že to vypadá jako erbovní barvy – azurová modř s občasnou stopou bílé, šedé a hnědé. Právě v tom okamžiku mu donesli vzkaz.

Jako obvykle v něm bylo plno překlepů, protože ho zapisoval někdo, pro koho angličtina nebyla rodným jazykem a kdo asi málokdy psal i ve svém vlastním jazyce – ale smysl byl zcela jasný: Tvůj otec je mrtev. Okamžitě přijeď domů.

Strohý vzkaz ho šokoval. Matka samozřejmě nechtěla utrácet peníze na zbytečné zjemňující fráze – a navíc vzhledem k tomu, že ona sebe nikdy nešetřila, neviděla důvod, proč by měla šetřit druhé. Po prvním šoku si nedovolil cítit hněv, protože by to bylo nevhodné, ale úzkost, kterou si po zprávě uvědomil, se částečně dala připsat pocitu bezmocnosti. Samozřejmě celý život věděl, že tato chvíle nastane, a to vědomí mu stále vězelo někde v koutku mysli jako temný stín. Ale jeho otec byl zdravý a v dobré kondici a Giles doufal, že ho čeká ještě řada let svobody. Pravděpodobně šlo o nehodu: o nemoci by se dozvěděl s předstihem. Otec, mrtvý! V duchu proklínal osud. Navenek však jen obrátil pohled k obloze a zavřel oči. Vypadal jako člověk, který potlačuje zármutek.

Na víčkách cítil suché palčivé slunce a horký písek na kůži, doléhaly k němu zvuky probíhajících prací – šustění lopat zanořujících se do písku, zazvonění kovu o kámen, zamručení velblouda, skřípění dřevěných tyčí a vrzání plátna, když se do přístřešků proti slunci opřel občasný závan větru. Tohle byl jeho svět, čisté sucho pouště a ustavičné vzrušující očekávání, že narazí na nějaký objev. Nechtěl se vrátit domů. Představil si šedivou vlhkou Anglii, každodenní rutinu, otupující pravidla a neměnné tradice, omezování a ubíjející zodpovědnost. Nechtěl se stát hrabětem. Nechtěl se vrátit domů!

S otcem nikdy nevycházel. Byli příliš odlišní. Hrabě měl celkem rád jeho mladšího bratra Richarda, přestože ho stál peníze a dělal mu ostudu. Kdyby Gilese vyhodili z Etonu za nevhodné chování, kdyby čas na univerzitě strávil pitím a holkařením, otec by ho seřval, ale tento křik by vycházel z hlubin porozumění, možná i náklonnosti. Pokud by byl Giles lenoch a hochštapler, který utrácí peníze a topí se v dluzích, jehož krejčí a obchodníci s vínem nahánějí kvůli nesplaceným účtům, otec by ho potrestal, ale miloval by ho.

Giles však v Etonu pilně studoval a potom trval na tom, že na rozdíl od každého pravověrného Tallanta nepůjde do Oxfordu, nýbrž na University College London, aby mohl chodit na přednášky Flinderse Petrieho. Tento velký egyptolog ocenil jeho píli a metodičnost a doporučil ho Percymu Newberrymu do jeho archeologické expedice. Giles se tak v devatenácti letech účastnil vykopávek v Dér el Berši a egyptologii dočista propadl. Nic jiného v životě nechtěl dělat. Získal diplom – což bylo, když už ne zavrženíhodné, tak rozhodně podezřelé – a doufal, že své znalosti bude moci uplatňovat tak dlouho, dokud potrvá jeho nástupnické období.

Stainton to nechápal. Takhle se jeho dědic chovat neměl. Není to správné. To se prostě nedělá. Zuřil a vyhrožoval – nejprve se mu to snažil zakázat, ale Giles už byl plnoletý a postavil si hlavu. Hrabě ho dokonce ani nemohl odstřihnout od peněz, protože s nástupnickým titulem se pojil i nezávislý příjem – nic velkého, ale dost na to, aby skromný mladík, který nemá žádnou touhu karbanit a hýřit s děvčaty, vystačil. V Egyptě téměř nic neutratil. A archeologické expedice financovaly bohaté rodiny, jako byli Stanhopeovi či Cecilovi, anebo asociace jako Egyptská výzkumná společnost. Giles se jak v Anglii, tak na Nilu stýkal s šlechtici z dobrých rodin, a to hraběte rozčilovalo ještě víc, protože ho vyvádělo z míry, že nedokázal přesně stanovit, co je na tom vlastně špatně. Jenom věděl, že „se to prostě nedělá“. Giles se tedy zdržoval mimo domov tak často, jak to jen bylo možné, a kdykoli pobýval v Anglii, bydlel u přátel nebo v levném londýnském bytě, který si dlouhodobě platil. Do Ashmore Castle jezdil minimálně.

Na tohle nejsem připravený, pomyslel si nyní. Ashmore nikdy nepovažoval za svůj domov. Spíš to bylo vězení. Mříže této klece za ním s řinčením zapadnou a on už se nikdy nedostane ven, aby se mohl nadechnout anonymního vzduchu a být opět sám sebou.

Cítil, jak mu po zádech stéká pot, a uvědomil si, že stát tady a opékat si obličej na slunci nejspíš působí bláznivě.

„Jste v pořádku, Aytone?“ozval se nějaký hlas.

Sklopil hlavu a otočil se. Byl to Howard Carter, generální inspektor Egyptské společnosti pro starožitnosti, který dohlížel na vykopávky. Díval se na Gilese s mírně ustaraným výrazem v hezké hranaté tváři, rozdělené tmavým knírem, který byl za každých okolností dokonale upravený.

V ruce držel figurku ve tvaru protáhlé, vzpřímeně sedící kočky s velkýma ušima: bohyně Bastet. Byla z jadeitu a objevili ji před hodinou. Carter ji zrovna kreslil pro dokumentaci. Giles se nedivil, že ji chce stále držet v ruce. Dokonale padla do dlaně a hladký kámen byl báječný na dotek.

„Snad nemáte úpal?“ nadhodil Carter žertem.

„Dostal jsem telegram,“ odpověděl Ayton zpříma. „Otec je mrtev. Musím se vrátit domů.“

„Můj drahý příteli, to je mi líto,“ řekl Carter a zadíval se pozorně kolegovi do tváře. „Upřímnou soustrast.“ Všiml si, jak mladý muž zatíná pěsti, a měl pocit, že to nebude zármutkem. Dobře věděl, jak je Giles pro archeologii zapálený, a všechno nasvědčovalo tomu, že jsou na prahu zajímavého objevu. Určitě ho mrzí, že tady nemůže zůstat. „Samozřejmě že musíte hned odjet. Ale až všechno vyřídíte, tak se opět vrátíte,“ poznamenal a pronesl to jako otázku. „Čeká nás tady spousta práce.“

„Obávám se, že to nepůjde,“ pronesl Giles zvolna. „Dlouho nebude v mé moci se vrátit. Jestli vůbec někdy.“

„Ehm,“ odkašlal si Carter rozpačitě, „to mě velmi mrzí. Ale pokud už musíte odjet, bude lepší, když se vydáte na cestu ihned.“ Vytáhl hodinky a přimhouřil oči. Slunce se odrazilo od stříbrného pouzdra jako oslepivě bílý záblesk. „Pokud vyrazíte okamžitě, s trochou štěstí se dostanete do Alexandrie v neděli večer a podaří se vám v pondělí ráno stihnout Imperator. Je to pohodlná loď a nejrychlejší způsob dopravy, jak se odsud dostat.“

Byla to poštovní služba a cesta z Alexandrie do Terstu trvala čtyři dny. V Terstu už bude čekat vlak, luxusní expres, který ho za dva dny doveze do Londýna.

„Díky tomu budete doma ani ne za týden,“ uzavřel Carter.

„Měl bych poslat kabelogram,“ řekl Giles a vypadal mírně dezorientovaně.

Carter ho takhle nerozhodného nikdy předtím nezažil. „Můžete ho poslat z hotelu. Jen běžte, mládenče, nezdržujte se. Není času nazbyt. Povinnost k rodině je na prvním místě.“ Když se Giles otočil, Carter ještě dodal: „Tady všechno zůstane, jak je. Egypt na vás čekal tři tisíce let – počká i déle.“

Slunce pražilo a odráželo se od slídy, až oči bolely. Giles co nejrychleji vykročil, ale písek se mu lepil na boty, jako kdyby se po něm zoufale natahovaly nějaké ruce a snažily se ho zadržet.

Kapitola druhá

Pravděpodobně nejupřímnější zármutek nad úmrtím hraběte cítil jeho komorník Crooks. „Dvacet let,“ opakoval zavalitý sluha s vodovýma očima pokaždé, když se sešli dva nebo tři z řad starších služebníků. Majordom Moss pouze soucitně pokyvoval hlavou, ale komornou jejího lordstva, slečnu Taylorovou – šedovlasou ženu s olivovou tváří – jeho uslzená sebelítost rozčilovala. Roky, kdy musela v přítomnosti lady Staintonové držet jazyk za zuby, v ní vypěstovaly zvyk chovat se k obyčejným smrtelníkům s uštěpačnou neomaleností.

„Dvacet let sem, dvacet let tam, teď jste k nepotřebě,“ utrousila. „Něco jako ty indické manželky – když manžel umře, rovnou je upálí s nebožtíkem na hranici.“

„Setí,“ zamumlal Moss. Četl encyklopedie a rád se tvářil vševědoucně.

„Satí,“ opravila ho paní Websterová netrpělivě.

Moss navázal na její předchozí slova. „Ale není třeba hovořit tak nevybíravě, slečno Taylorová,“ prohlásil káravě. „K žádnému pyromancii jistě nedojde.“

„Pyromanii,“ utrousila paní Websterová.

„V každém případě,“ chopila se opět slova slečna Taylorová, „komorník, kterému zemře pán, je na odpis. Žádná jiná práce se pro něj nehodí. A ve vašem věku,“ dodala a hlas jí přetékal zlomyslným falešným soucitem, „už jinou práci neseženete.“

Crookse to samozřejmě už taky napadlo, ale nečekal, že mu dá někdo za pravdu. „Možná bude komorníka potřebovat nové lordstvo,“ namítl roztřeseným hlasem.

„Určitě má vlastního,“ odbyla ho slečna Taylorová. „Není to dítě. Kolik mu je?“

„Dvacet šest,“ odpověděl Moss.

„Ale možná nemá komorníka vhodného pro hraběte,“ nevzdával se Crooks. „Někoho, kdo ví, co se v jeho postavení sluší a patří.“

Paní Websterová se zeptala: „Vy znáte lorda Aytona nejdéle, pane Mossi, jaký je to člověk?“ Ona sama sloužila na hradě šest let.

Moss se zamyslel. „Byl to dobrosrdečný chlapec, což je u dědice takového panství neobvyklé – nad nikoho se nepovyšoval. Ale kdoví, jak se v tom širém světě změnil, smím-li mluvit poeticky.“

„Ke změnám nepochybně dojde,“ mínila paní Websterová. „Bude mít vlastní představy. Všichni to pocítíme.“

„Těžko říct,“ řekl Crooks. „V domě vládne její lordstvo. Gentleman se drobnostmi okolo chodu domácnosti nezaobírá.“

„Pokud nám tady hraběnka zůstane,“ nadhodila paní Websterová.

„Co tím myslíte?“ zeptala se slečna Taylorová zaraženě. „Její milost se těší dokonalému zdraví.“

„Ale postěhuje se do vdovského domku Dower House, ne?“

Moss si se slečnou Taylorovou vyměnili pobavené pohledy. „Byla jste někdy v Dower House, paní Websterová?“ zeptal se Moss.

„Samozřejmě. Je to hezký malý domek na kraji vesnice.“

„Malý je zde to klíčové slovo,“ vysvětlila jí slečna Taylorová. „Její lordstvo by tam nevydrželo.“

„Navíc je budova ve špatném stavu,“ dodal Moss. „Nikdo tam nebydlel… no, už dobrých padesát let. Matka jeho lordstva – bývalého lordstva, asi bych měl říct – se o dům vůbec nestarala.“ Čtvrtý hrabě způsobil v okolí skandál, když si ze svých cest přivezl domů jako nevěstu temperamentní Francouzku jménem Victoire Ballancourtová. Na anglickém venkově jí bylo stále zima, vesnické panství jí připadalo vlhké, a jakmile ovdověla, přesídlila do Londýna, do útulného domu na Bruton Street.

„Navíc nový lord není ženatý, takže jeho matka tady bude muset zůstat a vést mu domácnost,“ tvrdila slečna Taylorová.

„Domácnost vedu já, slečno Taylorová,“ opravila ji paní Websterová. „Takže z toho důvodu tady zůstat nemusí. Může se do Dower House přestěhovat, kdykoli si usmyslí. A vy samozřejmě půjdete s ní. Určitě se vám tam bude líbit – jakmile se provedou základní opravy.“ Paní Websterová proti slečně Taylorové nic neměla, ale byla velkým zastáncem rovnováhy sil, a ta Taylorová chudáka starého Crookse tyranizovala celý den.

„To se ještě uvidí,“ nafoukla se slečna Taylorová. „A smím-li také sdělit svůj názor, paní Websterová, pár změn by tomuto domu prospělo. Při nejlepší vůli se nedá říct, že by se tady taky nedalo ledacos zlepšit.“

Paní Websterová zrudla, ale spíš podrážděním než rozpaky. „Musím vystačit s tím, co mám. Stále žádám panstvo o nové služebnictvo…“

„Samozřejmě vám nic nevytýkám, tak jsem to nemyslela,“ přerušila ji slečna Taylorová, která to přesně tak myslela. „Všichni víme, že ta bláznivá kuchařka na svou práci nestačí. Včerejší vepřové… no, prakticky bylo syrové! Syrové maso nejím.“

„To je pravda, vepřové je třeba vždy propéct důkladně,“ prohlásil Moss zádumčivě. „A stejně i drůbež a zvěřinu. Nicméně jehněčí může být dorůžova. A hovězí pečeně, tak tam se trocha syrového snese – přinejmenším páni tomu dávají přednost. Otec jeho lordstva – chci říct jeho zesnulého lordstva…,“ opravil se a přitom se mu zachvěl hlas, „…měl rád maso krvavé.“

„Maso, z kterého teče krev, jíst nebudu.“ Slečna Taylorová trvala kategoricky na svém. „Nejsem upír.“

„Ale no tak,“ ozval se znepokojeně Moss. „Není třeba používat silná slova. Nemůžete otci jeho lordstva říkat…“

„Prostě ani hrabě, ani její lordstvo si na jídlo nepotrpěli,“ přerušila ho slečna Taylorová netrpělivě, „jinak by kuchařku už dávno vyhodili.“

„Možná bude mít nový hrabě jiné představy o jídle, když tak dlouho pobýval mimo domov,“ mínila paní Websterová. „Třeba má londýnské chutě. Anebo si bude žádat cizokrajná jídla.“ Pomyslela si, že tohle paní Oxleaovou nejspíš přiměje, aby se sbalila a odešla sama od sebe. Moderní kuchyně byla nad její možnosti – ta ženská uměla tak akorát péct kvanta uzených kolen, jako kdyby žila v tudorovských časech, kdy se vařilo v kotlích a opékalo na roštu. „A navíc,“ dodala, „až se ožení, bude tady nová paní. Pak nastanou opravdové změny.“

Crooks zasténal. „Nenávidím změny. Přál bych si, aby to bylo jako dřív. Dvacet let jsem prožil s jeho lordstvem. Dvacet let.“

Slečna Taylorová ho ignorovala. Přemýšlela a výsledky svých myšlenek nabídla paní Websterové, protože Crooks i Moss byli podle jejího názoru hlupáci. „Tak mě napadá,“ pronesla pozvolna, „že se tady možná vůbec nebude chtít usadit.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Websterová se zájmem.

„Podle všeho se mu tu nikdy nelíbilo, a jakmile se naskytla příležitost, pokaždé zmizel do zahraničí. Možná to tady zavře.“ Zlomyslně se usmála. „Potom budete bez práce všichni.“

„Vy taky,“ upozornila ji paní Websterová.

„Mě její lordstvo potřebuje. I kdyby to bylo v tom ohavném Dower House, stejně si své místo udržím.“

Paní Websterová pokrčila rameny. „No, já si práci seženu rychle. Jsem ještě mladá. A většina sloužících se taky uchytí. Největší riziko hrozí panu Mossovi a panu Crooksovi.“

Moss těkal pohledem z jedné na druhou a snažil se stíhat jejich výměnu názorů. „Snad si nemyslíte…?“

„Je třeba to vzít v potaz,“ prohlásila paní Websterová příkře.

„Dvacet let!“ vykvikl Crooks.

Ve velkém společenském salonu Holme Manor ve Frome Monkton v Dorsetu seděla Linda, lady Cordwellová, naproti manželovi na druhé straně dlouhé jídelní tabule. I když odstranili většinu nástavců, stejně byl stůl pro večeři ve dvou nepříjemně dlouhý. I samotná místnost byla příliš rozlehlá a špatně se vytápěla. Ovšem do menšího jídelního salonu vloni v zimě zateklo, ze stropu popadala omítka a na opravu nebyly peníze. A v ranním salonu lord Cordwell večeřet odmítal, i když jedli jen ve dvou. Což, jak si lady Cordwellová pomyslela, bylo poslední dobou až příliš často – a pokud člověk nezve hosty, nezve nikdo ani jeho. Opravdu s tím něco musíme udělat, uvažovala. Měli bychom uspořádat večírek. Pozvat dvacet až třicet lidí. Znamenalo by to sice značné výdaje, ale na oplátku by v následujících měsících dostali řadu pozvánek. Mohli by se najíst jinde, čímž by ušetřili domácí výdaje – a v zimě, kdy měli největší nouzi, bylo to nejlepší období. S trochou štěstí by dostali pozvánku na lovecké víkendy, takže by byli pryč ze soboty na neděli a mohli by dům zavřít na celé tři dny. A pokud by se jim podařilo hned zpočátku trefit tu správnou společenskou událost, řetězec pozvánek by se mohl protáhnout až do doby, kdy začíná letní společenská sezona.

Svěřila by se Cordwellovi se svými úvahami, ale bavit se přes celý dlouhý stůl představovalo příliš velkou námahu, takže se vyplatilo hovořit pouze v krátkých větách. Místo toho se tedy raději plně soustředila na miniaturní rybu s kapkou omáčky, kterou měla na talíři. Podobně jako její matka lady Staintonová ani ona nevěnovala jídlu příliš velkou pozornost, ale poslední dobou měla pořád hlad a při pohledu do zrcadla si nemohla nevšimnout, že začíná vypadat vychrtle. Teď, když většinou stolovali jen ve dvou, by nemuseli vařit zvlášť, mohli by jíst dětskou stravu, která byla levná a výživná – velké porce jehněčího s bramborem a rýžový pudink – ale Cordwell se odmítal zpronevěřit svému vikomtskému postavení. Vždycky jí připadalo obdivuhodné, jak tvrdošíjně lpěl na udržení jistého standardu, ale poslední dobou začínala mít pocit, že je to spíš projev pošetilosti než ušlechtilosti. Když si ho brala, netušila – ani její rodiče ne –, že je chudý jak kostelní myš. Časy byly zlé, zvláště v oblasti West Country, nájmy spadly a výnosy klesaly. Gerald Cordwell přišel ke svému dědictví nečekaně v mladém věku a podědil otcovy dluhy. Jeho otec zemřel nešťastnou náhodou při střelbě na honu – Linda v skrytu duše chovala podezření, že si starý vikomt prostřelil hlavu sám ze zoufalství nad finanční situací svého panství, a občas přemýšlela, jestli stejné podezření nemá i Gerald. Její věno pomohlo dostat potopenou loď zpět na vodu, ale vzhledem k tomu, že jejich výdaje stále převyšovaly příjmy, nevyhnutelně půjdou zanedlouho ke dnu znovu.

Nyní navíc měli dvě děti, které bylo potřeba zabezpečit – Arabellu a Arthura. Linda si pomyslela, jak je to mrzuté, že jako první se narodilo děvče. Kdyby Bella byla chlapec, už by žádné další děti nepotřebovali a ušetřili by polovinu výdajů.

Uvědomila si, že Gerald něco povídá, vytrhla se tedy ze zamyšlení a požádala ho, aby svá slova zopakoval. „Říkal jsem, že by mě zajímalo, jestli ti tvůj otec v závěti něco neodkázal. Nevíš, kdy se bude číst?“

„Po pohřbu,“ odpověděla. „To je tradice. Vždy ihned po pohřbu.“

„Pozvání jsi ještě nedostala?“ zeptal se a Lindu podráždila úzkost v jeho hlase.

„Pravděpodobně nemohou nic napevno plánovat, dokud nezjistí, kdy se Giles vrátí domů. Bez něj to nepůjde.“

„Ne, to asi ne.“

Znělo to velmi sklíčeně a Linda se rozhodla, že ho rozveselí. „Nicméně na hradě určitě budeme moci zůstat přinejmenším čtrnáct dní. Mamá nepochybně očekává, že ji v jejím zármutku budu utěšovat. Třeba mě bude potřebovat i déle – možná měsíc. Navíc jistě bude chtít vidět děti. Můžeme je vzít s sebou.“

„Měsíc,“ opakoval Cordwell a rozzářil se. Zavřít sídlo na celý měsíc! Dokonce i dětské pokoje. Kdykoli přece jen dostali pozvánku, aby strávili víkend někde jinde, děti vždy musely zůstat doma, a to znamenalo zabezpečit uhlí, horkou vodu a jídlo pro ně a chůvu. Pokud by je však mohli vzít s sebou a přibrat i dětský personál, žili by všichni na útraty panství. A ostatní služebnictvo by dostalo volno, ať už se jim to líbí, nebo ne.

„Gilese jsi dlouhou dobu neviděla,“ podotkl Cordwell zamyšleně. „Ale pokud si vzpomínám, vždycky jste spolu dobře vycházeli.“

„Giles neovlivní, jestli mě papá v závěti uvedl, nebo neuvedl,“ upozornila ho netrpělivě.

„To je pravda, ale zbývá otázka dalších styků – budoucích pozvánek…“

„Neboj se, já si s Gilesem poradím. Probudím v něm vzpomínky na dětství a matku přesvědčím, že jsem pro ni nepostradatelná. A ty… musíš se jenom tvářit příjemně. Když jsi ho naposledy viděl, určitě ses mu líbil.“

„Vůbec si na to nevzpomínám.“

„To je jedno. Lidé tě obecně mají rádi. A pokud jde o děti, možná by se nám podařilo ho přesvědčit, aby si je vzal k sobě natrvalo. Další dva členové domácnosti už není takový rozdíl. Až se Giles ožení a bude mít vlastní potomky, aspoň si budou mít s kým hrát. Bratranci se hodí. Mám dojem, že nás čeká skvělé období.“

Cordwell její prozářený optimismus zase tak moc nesdílel. „A co pozůstalostní renta?“ zeptal se tiše… tak tiše, že ho téměř přeslechla. Ale když jeho slova zachytila, zamračila se.

„Co tím myslíš?“ zeptala se.

„Uvedl ji otec v poslední vůli?“

„Přece dobře víš, že šlo o neformální ujednání mezi námi,“ řekla příkře. „Možná nárok do poslední vůle zanesl, ale…“

„Ale netušil, že zemře tak brzy,“ doplnil za ni Cordwell. „Co když tam nárok zmíněn není?“

„To vyřešíme, až to bude aktuální,“ prohlásila bryskně. Nechtěla dát najevo obavy. Bez apanáže… „I kdyby v závěti uvedená nebyla, Giles je vázán ctí závazek splnit. Vždycky byl velmi ctnostný a dělal všechno tak, jak se sluší a patří. Ale to je jedno. Já ho přesvědčím. Když byl malý, vždycky jsem si prosadila svoje.“

Až o příliš mnoha věcech ho ujišťovala, že to nebude problém, a to Cordwella neupokojilo. V roztržitosti snědl rybu na jedno sousto, místo toho, aby ji ujídal po kouskách, a lokaj a majordom, kteří postávali uctivě u stěny (Cordwell považoval za povinnost, aby jako vikomt udržoval dekorum za všech okolností), přistoupili ke stolu, aby odklidili talíře a přinesli další chod. Cordwell se zděšeně zadíval na bažantí stehno na talíři, protože dobře věděl, že mezi všemi těmi šlachami a úpony se tam najde jen málo materiálu, který by se dal požvýkat. Ovšem bažantí prsa snědli už včera. Aspoň že zítra je čeká bažantí polévka. Naložil si na talíř dostatečnou porci brambor a zelí. Doufal, že bude i mrkev, ale pravděpodobně ji schovávali na zítřejší polévku.

Linda se zaobírala vlastními neveselými myšlenkami. Vlastně těžko mohou uspořádat večírek, který by spustil řetěz recipročních pozvánek, z nichž by mohli vyžít přes zimu – budou totiž muset šest měsíců držet smutek. Zatraceně! Nyní bylo ještě důležitější než předtím, aby po pohřbu dostali pozvání zůstat ještě na Ashmore Castle. Jakmile se tam uchytí, jen tak lehce ji odtamtud nevystrnadí, na to se můžou spolehnout.

Cesta se zdála nekonečná. Imperatorbyla dobře vybavená loď a Giles měl k dispozici luxusní kajutu – klidně by se spokojil s mnohem skromnějším ubytováním, ale v době, kdy si kupoval lodní lístek, levnější kajuty už byly obsazené. Nicméně si alespoň vychutnal dlouhé koupele ve vlastní soukromé koupelně, a dokonce se trochu provinile svěřil do péče lodního lazebníka. Ten člověk obdivoval jeho holicí břitvu – ojedinělý dárek od otce, který věnoval Gilesovi k osmnáctinám. Šlo o výrobek Truefitt and Hill, sestávající z dvojice břitev zasazených do ebenové rukojeti, to nejlepší, co se za peníze dalo pořídit. Nad ostrostí břitů však ten dobrý muž kroutil hlavou a přístroj odnesl, aby je naostřil. Giles by mu mohl vysvětlit, jak je obtížné zajistit, aby se řemen v pouštním klimatu nevysušoval, ale nemínil se ještě víc shazovat. Neměl žádného sluhu, a přestože tento nedostatek holič i kajutní stevard laskavě přehlédli, bylo zřejmé, že podle jejich názoru by džentlmen jeho postavení měl mít profesionální péči. Stevard odnesl jeho oblečení, aby je vykartáčoval, vyčistil a případně vypral, což Gilese potěšilo, nicméně odmítl, když mu ten člověk chtěl přidržet kalhoty při oblékání nebo mu navlékat ponožky. „Od čtyř let se oblékám sám,“ prohlásil sice s úsměvem, ale pevně. Stevard mu odpověděl rovněž úsměvem, ale s výrazem člověka, který se snaží ukonejšit mentálně zaostalého. Giles pochopil, že dostal nálepku anglického výstředníka a odepsali ho jako ztracený případ.

Nebyl zvyklý se zdržovat mezi čtyřmi stěnami, snažil se tedy protáhnout svaly tím, že každé ráno obešel padesátkrát palubu a další padesátku koleček absolvoval večer. Vyhýbal se kontaktu s ostatními pasažéry – pokud se s ním chtěli přátelit cizinci, budiž, ale nechápal, proč normálně zamlklí Angličani jen proto, že se plaví na lodi, náhle tak zběsile vyhledávají společnost. Stačilo, aby se na chvilku zastavil a opřel se o zábradlí, a už někdo žadonil, že potřebuje hráče do počtu na whist nebo biritch, do deskové hry quoits nebo ho zvali na večeři do té či oné společnosti. Zpráva o tom, že mu zemřel otec, se nějak rozšířila a ostatní ho zahrnovali vřelými a soucitnými pohledy – v tomto ohledu vynikala zvláště paní Cadwalladerová, která měla neprovdanou dceru zhruba ve věku dvaceti let. Občas měl Giles opravdu strach, že ho někdo obejme.

Naštěstí si s sebou v zavazadle vezl knihy, mohl se tedy ukrýt do své přepychové kajuty a číst si. Většinu plavby tudíž spokojeně trávil četbou nedávno vydaného díla profesora Montalciniho z vážené Sienské univerzity. Montalcini dokumentoval podobnosti mezi etruskými a mínojskými nástěnnými malbami a citoval odborníka na Etrusky, Gilesova starého přítele a mentora Flavia Lombardiho. Usuzoval, že tyto příbuzné prvky lze přičíst společnému vlivu, Egypťanům. Civilizace, které byly v kontaktu po staletí, si s největší pravděpodobností osvojily spřízněný umělecký slovník, jehož původ jest ztracen v čase,četl Giles. Autor srovnával fragmenty nástěnných maleb z Knóssu s etruskými malbami z hrobky zuřivých lvů. Egypťané byli mistři nástěnných maleb do vápenné omítky… Malá Asie… Lýdie…. Hérodotos…. Egejská oblast… ostrov Théra…. Thúkydidés zaznamenal, že Etruskové žili v antických časech i na ostrově Lemnos…

Giles se ponořil do světa, v němž se cítil nejvíc doma, a hodiny mu spokojeně utíkaly. Pokud se přece jen odvážil ven ze svého útočiště, zjistil, že počasí se s tím, jak loď opouští klima východního Středomoří a stáčí se směr západ, stále zhoršuje. Procházky po palubě tak bývaly občas napínavé a někdy ho to odhodilo na zábradlí nebo se musel držet úchytů. Počasí mu poskytovalo ochutnávku toho, co ho čeká: ocelově šedá obloha typická pro anglickou zimu a ocelová tíže zodpovědnosti.

Celý život nosil titul vikomt Ayton a byl zvyklý, že ho ostatní oslovovali „mylorde“ nebo „vaše lordstvo“, ale nové postavení mu došlo v plné síle, až když jeden z pasažérů – Američan, který se věnoval chůzi po palubě téměř se stejnou usilovností jako on sám – ho poslední ráno zastavil, dotkl se zdvořile klobouku a pozdravil: „Dobré ráno, hrabě! Dneska to fouká, co říkáte? Mám rád čerstvé povětří, ale manželka odmítá opustit kajutu – je toho názoru, že se blíží bouře.“

Giles na něj vrhl trochu zaskočený pohled a zamumlal něco neurčitého.

Jeho trýznitel se soucitně usmál. „Určitě už se nemůžete dočkat, až budete doma ve staré dobré Anglii. Ani já moře moc nemiluju. Rozhodně se netěším, až poplujeme přes Atlantik zpátky, to vám povídám. Vy budete doma mnohem rychleji, pane hrabě.“

„Ano, v tom máte pravdu,“ souhlasil Giles.

Vesnice Canons Ashmore ležela v údolí na břehu řeky Ash a stavení se táhla podél cesty, která sloužila jako dostavníková trasa do doby, než vybudovali železnici. Byla to hezká ulice – bohatý druhý hrabě dal starým tudorovským stavbám kamennou fasádu, takže nyní pouze členité střechy a změť komínů naznačovaly, jaká neutěšená směsice se skrývá uvnitř. Tentýž hrabě v době, kdy ve věku třiceti let získal titul, vybudoval i vdovský dům pro svou matku (jeho matka a manželka spolu nevycházely). Jeho vnuk, čtvrtý hrabě, se zase zajímal o železnici. Prodal nezbytné pozemky a proti vůli většiny svých sousedů pomohl protlačit příslušný zákon v parlamentu. Železnice procházela údolím severně nad vesnicí, kdežto zámek Ashmore se tyčil v polovině svahu na protější straně, takže dráha ho nijak nerušila. Čtvrtý hrabě rád cestoval a železnice mu poskytovala možnost rychlejšího úniku na kontinent, tak v ní neviděl nic špatného.

Když Giles dorazil téměř do cíle své dlouhé cesty na stanici Canons Ashmore, už téměř usínal. Rychle posbíral své věci, vystoupil na peron a snažil se dostat všechna zavazadla z vagonu, než se vlak rozjede. Ale nemusel mít obavy. Telegram, který poslal matce a v němž jí sdělil, jakým vlakem přijede, neunikl pozornosti vesnické pošty. Na nástupišti na něj čekal uvítací výbor, který vedl přednosta stanice Persons, jemuž po každém boku stál jeden ze dvou portýrů, a jejich řady zpevňovala plejáda ctihodných osob, které by měl Giles znát, ale bohužel je nepoznával. Vzhledem k vážnosti situace, způsobené smrtí jeho otce, se všichni snažili tvářit zkormouceně, ale zároveň chtěli vyjádřit, že ho rádi vidí. Ke Gilesovi dolehla sprška útržkovitých slov: „Tragická událost… šokující nehoda… náš velkorysý patron… statečnost jejího lordstva… návrat domů za šťastnějších okolností…“

Giles měl pocit, že kdyby nebyl ve smutečním, možná by došlo na vlajkoslávu a kapelu.

„Moje zavazadla…,“ nadhodil.

„Ujišťuji jeho lordstvo, že o všechno je postaráno. Vůbec s ničím si nemusíte dělat hlavu. Před nádražím na vás čeká kočár, mylorde. Hossey, vezměte jeho lordstvu kufr. Tudy, vaše lordstvo. Aha, vaše jízdenka… to není třeba, ujišťuji vás, vaše lordstvo, ale… ach, děkuji, to nemuselo být.“ Persons se zmítal mezi špatným pocitem z toho, že by hrabě z Ashmore Castle měl předkládat doklad jako obyčejný smrtelník, a vědomím, že vrchní kancelář po něm bude vyžadovat všechno do poslední jízdenky.

Venku na Gilese čekal uzavřený kočár tažený párem matčiných šedáků. Černé postroje se utěšeně odrážely od hladce vykartáčovaných grošovaných boků a krku. Oba koně pohazovali hlavou, jak se už nemohli dočkat, až vyrazí, a jejich dech se v mrazivém vzduchu srážel v bílou páru. Giles už zapomněl, jak jsou angličtí koně krásní – pružní, svalnatí, dobře živení, s pevnými boky a delikátní hlavou – tak nepodobní ubohým vychrtlým zvířatům na poušti.

Před nádražím postával celkem početný dav místních, kteří se nyní rozestoupili, aby mu uvolnili cestu ke dveřím kočáru. Když procházel uličkou, zvědavě ho okukovali a šuškali si. Někteří se snažili zachytit jeho pohled a zavděčit se mu úsměvem. Poznal hostinského Milleta z hospody Crown a paní Albrightovou, která vedla poštovní pobočku a obchod v jednom. Trochu omámeně jim kývl na pozdrav a pospíchal do kočáru. Přijetí ho vyvedlo z míry. Předpokládal, že takhle nějak to odteď bude vypadat pořád – bude nepřetržitě všem na očích. Padla na něj sklíčenost.

Šedáci vyrazili svižným klusem ulicí, na konci Ash Lane zahnuli ostře doleva a za pár okamžiků už přejížděli po obloukovém kamenném mostě. Projeli bránou a ocitli se na staintonských pozemcích. Giles hleděl z okénka na šťavnatě bujnou krajinu. Dokonce i v zimě překypovala Anglie vegetací a Buckinghamshire patřil nepochybně k těm nejzelenějším hrabstvím ze všech. Nicméně šedá obloha visela nízko, mraky byly nasáklé deštěm a krajinu zahalovalo šero, až měl pocit, že už se blíží večer. On sám si zvykl na zářivě modrou oblohu a bělostné oslepující slunce, před nímž je třeba se ukrývat do stínu. Všechna ta brčálová zeleň kolem ho znervózňovala. Cítil se tady zcela nepatřičně.

Během všech těch let, kdy jezdil domů jako lord Ayton, se nechával obvykle dovézt na hospodářský dvůr ke stájím a vešel bočními dveřmi. Ale nyní, pravděpodobně podle příkazu, stočil kočí na svahu koně nejprve doleva, pak doprava a vyjel mělkou brázdou k dlážděné terase před hlavním vstupem. Někdo – nejspíš matka nebo Moss – evidentně rozhodl, že jako hrabě musí vstoupit do domu se vší parádou. Rozložité schody se táhly k majestátním dveřím a služebnictvo stálo na jednotlivých stupních napříč odshora dolů ve dvou řadách, čímž vytvářelo něco jako naháněcí tunel pro vysokou zvěř. Není úniku!Jednoho nebo dva sluhy poznával a snažil se vybavit si jména, ale nikdy předtím to pro něj nebylo důležité – byl to prostě personál, ne jeho personál. Nyní se to však změnilo. Když procházel kolem nich, ukláněli se, ženy udělaly pukrle. Pár sluhů se mu zadívalo upřeně do obličeje, jako kdyby od něj očekávali odpovědi. Nic nevím. Nechte mě být!

U vstupních dveří v čele obou řad stála hospodyně Websterová (na její jméno si vzpomněl, tak ji mohl jmenovitě pozdravit a žena mu vysekla úklonu) a Moss. Ten byl úřadujícím majordomem po většinu jeho života a Giles považoval za vhodné potřást mu rukou.

Moss vypadal dojatě. „Mylorde,“ zdravil ho procítěně a oči mu zvlhly. „Smutná příležitost.“

„Velmi smutná,“ odvětil Giles, ale myslel tím zcela něco jiného než Moss.

„Přesto vás velmi rádi vidíme, mylorde,“ pokračoval Moss. „Ashmore Castle vás vítá.“ Udělal rukou nepatrné gesto, jako kdyby chtěl Gilesovi naznačit, že je to teď „všechno vaše“.

Ale já to nechci! blesklo Gilesovi hlavou. Naposledy se rozhlédl po pošmourné zimní krajině – dokonce i obloha jako kdyby nad ním ronila slzy – a vstoupil.

Ve velké hale plápolal v obou krbech vysoký oheň a lampy byly rozsvícené. Nejprve k němu přistoupila jeho sestra Linda. Dobrotivý bože, jak ta zhubla! Objala ho, což na ni bylo poněkud nezvyklé gesto, proto jí chyběla zkušenost. Popadla ho jako otep obilí, kterou se chystá svázat do snopu. Když jí objetí oplatil, jako kdyby k sobě přitiskl násadu od koštěte, z vlasů jí táhla nakyslá vůně a tvář měla propadlou a chladnou.

„Můj drahý Gilesi! Bratříčku! Tak ráda tě vidím. Už je to dávno… tak dávno. Hrozně moc jsi mi chyběl. Už nikdy nesmíš nikam odjet!“

Linda nikdy zbůhdarma nepropadala citům. A „bratříčku“? Vždyť byl jen o rok mladší než ona. Giles se vymanil z jejího sevření a zamračil se. Pokud je na něj Linda tak přehnaně milá, určitě od něj něco chce. Ale co? Nevlastnil přece nic, co by ji mohlo zajímat – s děsivou lehkostí zapomněl, že teď mu naopak patří všechno.

„Taky tě rád vidím,“ odpověděl rozpačitě. Linda se na něj zářivě usmívala – přímo svítila! Za zády nenápadně luskla prsty a její manžel se s provinilým výrazem přišoural blíž, aby mu potřásl rukou.

„Vítám tě, Staintone,“ zamumlal rozpačitě.

„Zdravím, Cordwelle,“ odpověděl Giles. Slyšel, jak Linda něco sykla, a postřehl, že mezi nimi proběhla nenápadná komunikace: zpražila Cordwella pohledem za jeho nedostatečné nadšení a ten se zatvářil zkormouceně, jako kdyby chtěl říct: nemůžu si pomoct.

Ale Giles se už musel pozdravit i s ostatními a šel z náruče do náruče. Všichni byli v černém, a to mu po Thébách připadalo zvláštní. Grandmèrebyla sice oblečená ve stylu, který vyšel z módy před dvaceti lety, přesto působila stále elegantně a měla diamantové náušnice. Políbila ho na tvář – ucítil příjemnou vůni pudru – a oslovila ho francouzsky: Ubohý hochu, dej si pozor, aby tě samou láskou nesnědli.Potom k němu přistoupil strýc Sebastian, ve skutečnosti to byl strýc jeho otce, a vrazil mu pod nos svoje poněkud objemnější břicho posypané cigaretovým popelem. Z dechu mu táhlo brandy. S nečekanou silou mu žoviálně stiskl rameno. Strýc Sebastian bydlel většinou na hradě, přestože vlastnil menší dům v Henley u Temže, kde však přebýval pouze tehdy, pokud se na řece odehrávalo něco zajímavého.

Pak tu byla teta Caroline, sestra jeho matky, velmi elegantní dáma, ověšená černými perlami, z jejíhož úsměvu čišel snad upřímný soucit – když byl malý, vždycky na něj byla hodná. Lord Leake neboli strýc Stuffy, mladší bratr jeho matky, byl tak vyparáděný, že v té omšelé sešlosti působil zcela nepatřičně. Dvě děti ve věku šesti a sedmi let. Ty k němu přistrčila Linda, která byla úplně všude. Vrhla na něj úlisný pohled, jako kdyby nutit mu své děti byla z její strany nesmírná pocta. Ostatní příbuzní mu připadali vzdáleně povědomí. A nakonec tam byly jeho dvě mladší sestry – postávaly stranou a prohlížely si ho s nepokrytým zájmem. Nejistě a ostýchavě se usmívaly, ale mlčely a v černých šatech působily trochu jako opuštěné siroty.

Všichni ho opět jako tunelem nenápadně směřovali do místa, kde stála jeho matka – od hlavy až k patě oděná v černém, rovná jako svíce, s nesmiřitelným výrazem ve tváři svírala rty tak pevně, jako kdyby už nemínila přinejmenším několik let promluvit jediné slovo.

„Zdravím tě, mamá,“ pronesl nakonec jako první, protože se jí v obličeji nepohnul ani sval. Naklonil se a zdvořile ji políbil na tvář. Cítil, že by jí měl říct pár kondolenčních slov, ale netušil, jak by měla znít. Sjela ho ostrým kritickým pohledem.

„Potřebuješ ostříhat,“ prohlásila. „A proč nejsi ve smutečním?“

„Když jsem dostal telegram, ihned jsem se vypravil na cestu. Neměl jsem možnost se…“

Přerušila ho uprostřed omlouvání. „Měl jsi být tady.“

Zaskočila ho. Obviňovala ho snad z otcovy smrti? Domnívala se, že by jí mohl zabránit? „Myslel jsem, že to byla nehoda,“ vyhrkl.

Zlobil se na sebe, že jeho hlas zněl tak slabě a nejistě. Tímto způsobem na něj matka působila vždycky – vyvolávala v něm i bez důvodu pocit provinění. Proč by se měl před ní ospravedlňovat? „Vyrazil jsem, hned jak jsem dostal tvůj… telegram.“ Málem řekl rozkaz.

„Měl jsi být tady, abys všechno vyřídil.“

„Ale nikdo nemohl předvídat…,“ začal opět.

Zprudka zdvihla ruku, aby ho přerušila. „Výmluvy mě nezajímají. Tvé místo bylo tady, po jeho boku, na panství, jehož jsi dědicem. Měl ses učit, jaké povinnosti tě čekají, a připravovat se na svou budoucí roli. Ne se tak sobecky oddávat vlastní zábavě.“

„Matko…“

Nenechala ho domluvit. „Museli jsme odložit pohřeb a čekat, až se milostivě dostavíš. Všechno visí ve vzduchoprázdnu. Mohla bych říct, že jsi mě velmi zklamal, ale ve skutečnosti jsem od tebe stejně nic jiného neočekávala. Vždycky jsi byl sobec, Aytone. Svéhlavý sobec.“

Nakonec zakročil strýc Sebastian. „Ale no tak, Maude,“ zahlaholil bodře, „nech toho chlapce vydechnout. Nepochybně má za sebou příšernou cestu a napřed ze sebe potřebuje smýt prach a špínu a převléknout se, než bude opět schopen rozumně uvažovat. Nechceš napřed zajít k sobě do pokoje, Gilesi, a umýt se? Čaj může půl hodiny počkat, co říkáš, Maud? Ten chudák netuší, jestli má hlásit příchod, nebo si dát odchod.“

Odchod,řekl by nejradši Giles. Rozhodně odchod.

Jeho matka se chystala něco dodat, ale mezitím se k ní přitočila teta Caroline a předběhla ji: „To je dobrý nápad. Půl hodiny ti dáme oddech a teprve potom tě zasypeme otázkami. Chceme slyšet všechno o tvých dobrodružných zážitcích. Jen jdi, Gilesi.“

Vděčně utekl. Jeho matka zcela jistě neměla sebemenší zájem poslouchat povídání o jeho dobrodružstvích. Nikdy ho nechtěla poslouchat, pouze mu přikazovat. Přál si, aby tady byl Richard. Richard by ji trochu obměkčil.

Na podestě schodiště na něj číhala paní Websterová. Giles ji sice vlastně neznal, ale to, co viděl, se mu líbilo. Vypadala inteligentně, byla tmavá jako cikánka a v očích měla takový ten vševědoucí pohled. „Její lordstvo si přálo, abychom vás ubytovali v královské ložnici, mylorde,“ oznámila mu bez zbytečných úvodů, „ale dosud se nestihly odstěhovat věci bývalého hraběte, proto jsme pro vás připravili modrou ložnici.“

„Děkuji,“ řekl Giles procítěně. Rozlehlá státnická ložnice, v níž svého času spalo několik panovníků a odtud získala své jméno, vždy náležela jeho otci. Giles si vzpomněl na svůj vlastní jednoduchý skromný pokoj – jedna z mládeneckých místností ve druhém patře. Neuvědomil si, že jako hrabě bude muset zaujmout otcovo místo nejen v přeneseném slova smyslu, ale i doslova v jeho posteli. Už se chystal požádat paní Websterovou, aby ho ubytovali v jeho bývalém pokoji, ale ona ho předešla.

„Modrá ložnice je kompromis, mylorde, dokud nám nesdělíte svá další přání.“

„Tak dobře,“ ustoupil. Pochopil. Modrá ložnice představovala kompromis v tom, že toto řešení ještě mohli alespoň částečně ospravedlnit před jejím lordstvem. Mládenecká ložnice nepřipadala v úvahu. A v daném okamžiku tu stále vládla jeho matka.

„Nechala jsem vám nahoru poslat horkou vodu,“ pokračovala. „Pokud jsem vyrozuměla, tak dosud nemáte osobního sluhu, mylorde. Mám poslat jednoho z lokajů? James je zvyklý se starat o panstvo – slouží u pana Sebastiana.“

V tomto případě byl však Giles odhodlaný stát pevně na svém. „Ne, děkuji. Jsem zvyklý se oblékat sám.“ Rozhodně nemínil připustit, aby se mu teď někdo hrabal v soukromých věcech. Na to neměl náladu.

Websterová úslužně sklopila hlavu a ustoupila stranou. Giles bral zbytek schodů nahoru po dvou – jako člověk na útěku.

Modrá ložnice byla hezká místnost a přiléhala k ní šatna. Zdi byly vytapetované bílou čínskou tapetou a na podlaze ležel koberec v královské modři. Přespávali zde většinou lepší hosté a podle toho usoudil, že matrace na masivní sloupkové posteli patří na panství k těm nejlepším. Dospěl k závěru, že s tímto řešením se může načas smířit.

Ale ani tady ho nenechali o samotě. Když vstoupil, zjistil, že vevnitř na něj čeká starý Crooks – proboha, vždyť to byl otcův komorník! Ten člověk byl celý zarůžovělý, zpocený a nervózní. Giles se zastavil na místě a vyštěkl: „Co tady chcete?“

„Omlouvám se, pane, jestli jsem příliš troufalý, ale pokud jsem vyrozuměl, vaše lordstvo nemá žádného osobního sluhu a mě napadlo, že bych vám v mezidobí mohl nabídnout své služby. Jelikož už nemám žádné povinnosti, když teď…“ Druhou část věty začal impulzivně a nechal ji doznít do ztracena, nicméně vysvětlovala první část.

Giles si rozhodně nepřál cítit soucit – mnohem raději by si uchoval pocit podrážděnosti – ale v nevítaném záblesku poznání si uvědomil, že ten starý muž má strach, a pochopil, že otcova smrt Crookse připravila o místo. A v jeho věku? Co bude dělat? Navíc zde existovala možnost, že Crooks měl svého pána rád a nyní pro něj truchlil. A přestože Giles v žádném případě netoužil mít sluhu, který skládal otcovo prádlo a teď bude pečovat o jeho věci, nikdy, ani v dětství, nebyl ten typ chlapce, který by týral zvířata. Zatraceně, proč mi nemůžou dát pokoj? Jenže dobře viděl, jak se Crooksovi třese spodní ret a křídově bílé ruce, které držel sepjaté před sebou, se mu klepou.

„Opravdu nepotřebuji, aby se o mě někdo staral,“ prohlásil podrážděně, ale mnohem laskavějším tónem, než by normálně použil. „Jsem zvyklý se oblékat sám.“

„Samozřejmě, mylorde, ale nyní jste hrabě a mohou zde být jisté věci… jistá očekávání… a moje zkušenosti… jsou vám k službám…“ Crooks polkl a dodal: „Nemohl jsem si nevšimnout, mylorde, že nemáte žádné smuteční oblečení.“

„Nebyl čas…,“ začal znovu Giles netrpělivě.

„Samozřejmě, mylorde. Mohl bych navrhnout, abyste si dnes večer vzal černý pásek na rukáv?“ Crooks ho rovnou vyčaroval z kapsy jako kouzelník. „A zítra na pohřeb…“

„Zítra?“ Předpokládal, že mu poskytnou alespoň den oddechu. Proč tak brzy?

„Její lordstvo nechce čekat déle, než je nezbytně nutné,“ řekl Crooks omluvně. „Ale pokud mi prominete, nevypadalo by nejlépe, pokud byste nebyl ve smutečním oděvu. Byl jsem té troufalosti a prohlédl jsem pokoj jeho bývalého lordstva. V jeho šatníku jsem objevil černé kalhoty, které by se pro danou příležitost hodily. A kdybyste dovolil, upravil bych smuteční frak jeho bývalého lordstva tak, aby vám přinejmenším dočasně mohl posloužit – stačilo by pouze zabrat švy po stranách. Jste zhruba stejně vysoký, ovšem jeho lordstvo bylo podsaditější. Potom je tady jedna z jeho černých kravat. A pokud vaše lordstvo nemá hedvábný cylindr…“

„Nemám.“

„… potom bych vložil čistou vložku do klobouku bývalého hraběte a připevnil na něj krepovou pásku. Zítra ráno bude vše hotovo.“

Past sice jemně, ale neoblomně stiskla své sametové čelisti. „Děkuji vám, Crooksi,“ řekl Giles a cítil povinnost dodat: „To je od vás velmi prozíravé.“

Komorníkovi se nahrnula krev do tváří – pravděpodobně nejen potěšením, ale především úlevou. Rozzářil se. „Bude mi ctí vám sloužit, mylorde. Zatímco se budete koupat, smím vám přichystat šaty na převlečení, mylorde? V šatně jsem vám vybalil zavazadla. A dovolí mi vaše lordstvo, abych ho oholil?“

„To lordstvo nedovolí,“ zavrčel Giles. „Umím se oholit sám, zatraceně. Pěkně děkuji.“

„Jistě, samozřejmě, jak je ctěná libost, mylorde,“ zamumlal Croose a odplížil se do šatny. Tiše počítal s tím, že ke zbylým návrhům dostal svolení.

Giles se díval, jak komorník odchází, a zmocnila se ho sklíčenost. Nejen že mu spadl do klína hraběcí titul, ale navíc ještě podědil otcova komorníka! To už je příliš! Opět se cítil jako malý chlapec a bylo mu do pláče. Nicméně Crooks mu se smutečním oděvem opravdu pomohl a ušetřil mu nepříjemnost s matčinou nepřízní, která by ho zítra nepochybně čekala. Dospěl tedy k závěru, že toho staříka ještě nějakou dobu strpí. Časem najde způsob, jak se ho zbavit. Unaveně si sundal sako. Měl pocit, že je mu tisíc let.

Kapitola třetí

V den pohřbu pršelo. Nad Canons Ashmore visela nacucaná mračna téměř tak nízko, až měl člověk pocit, že se jich může dotknout. Ze stromů kapalo, střechy a dlažba se leskly, z okapů a chrličů crčela voda. Před kostelem svatého Petra se táhla řada kočárů po celé délce Church Lane a koně stáli nehybně se sklopenou hlavou, uši natočené do strany, kolem nozder se jim vznášely obláčky páry a na rousech se jim třpytily dešťové kapky.

V kostele to čpělo vlhkou vlnou a zatuchlou vůní chryzantém, občas se ozvalo duté zakašlání a popotahování, které tvořily kontrapunkt k důvěrně známým slovům zádušní mše. Všichni lidé z okolí se dostavili, aby si prohlédli nového hraběte. Giles si uvědomoval, že ho nepokrytě okukují: cítil, jak se mu jejich pohledy propalují do zad. Projeví se jako dobrý pán? Co si o něm mají myslet?

U hrobu se nakupilo ohromující množství černých deštníků, které vyrašily stejně jako ony pověstné houby po dešti. Vnitřek hrobu byl šedavý a kluzký, působil nepatřičně jako rozeklaná rána – jako kdyby odhaloval něco, co mělo zůstat skryto. Giles cítil slabou nevolnost – ale možná měl pouze hlad. U snídaně nedokázal nic sníst. Ve chvíli, kdy opustil Théby, ho chuť k jídlu opustila.

Reverend na něj kývl a Giles přistoupil blíž a vhodil do hrobu hrst hlíny. Když dopadla na rakev, ozvalo se duté zadunění. Ze slušnosti se pokusil myslet na otce a cítit nějaký zármutek, ale nic se nedostavilo. Nedokázal si vybavit jediný okamžik, kdy na něj otec promluvil upřímně nebo s nefalšovanou náklonností. Možná hrabě vždy hrál nějakou roli. Byla to deprimující myšlenka. Když dnes ráno projížděli branou, vrátný vyšel ven a v náručí choval syna, jemuž se zřejmě věnoval právě ve chvíli, kdy kočár jel kolem. Dítě se drželo otce kolem krku, tvářičku přitisknutou na jeho, jako kdyby bylo zvyklé se nechat nosit. Takhle se chovali lidé v reálném světě. Dotýkali se, usmívali, hovořili spolu bez přetvářky a od srdce. Giles si nedovedl vůbec představit, že by ho jeho otec někdy vzal do náruče.

Ustoupil od hrobu. Na prstech rukavice se zachytila hlína – nepřítomně se ji druhou rukou snažil očistit, čímž si zašpinil obě. Nemám ti co nabídnout, otče,pomyslel si. Jako ty jsi neměl co nabídnout mně.

Jeho matka měla tvář jako vytesanou z kamene a teta Caroline ji držela za loket, jako kdyby potřebovala podepřít. Giles si všiml, že jeho mladší sestry plakaly: Alici se třásly rty a občas jí ukápla slza, ale Rachel naříkala jako o život. Udivilo ho to, ale pak si vzpomněl, že Rachel měla vždycky citlivé srdce. Nesnesla, když se myš chytila do pasti nebo se motýl třepotal na okně. Dokonce i smutná píseň ji dokázala pohnat k slzám: Constant Tin Soldier nebo Fir Tree. Když byli sourozenci ještě pohromadě, Richard ji zlobil tím, že jí citoval pasáže z pohádky Děvčátko se sirkami: „…umrzla poslední večer starého roku. Ztuhle a strnule seděla na chodníku se svými sirkami…“ Stačilo s významným pohledem vytáhnout z kapsy krabičku zápalek a Rachel nebyla k utišení. Giles nepředpokládal, že by k otci měla hlubší vztah než on, ale rozplakalo ji už jen pouhé pomyšlení na to, že je mrtvý.

Dobře že pro něj alespoň někdo pláče, pomyslel si. Nikdo by neměl odejít ze života bez toho, že by někdo u jeho hrobu uronil slzu. U hrobu pátého hraběte ze Staintonu se o to postarala Rachel… a obloha. To muselo stačit.

Když se vrátil zpět a vstoupil do sálu, nejdříve mu padl zrak na psy ležící u krbu – byli to lurcheři, jeden šedivý a druhý žíhaný. Jakmile zahlédli vcházet lidi, zvedli se a Giles zaslechl, jak matka nespokojeně zasykla. Psi se však kolem ní prosmekli a šourali se ke Gilesovi. Nejistě máchali ocasem.

„Mossi, co tady dělají?“ zeptala se lady Staintonová ostře.

„Zřejmě nepozorovaně vklouzli dovnitř, mylady,“ řekl Moss. „Neměl jsem příkaz, abych je někam zavřel.“

Alice přistoupila ke Gilesovi. „Patřili otci,“ vysvětlovala mu. „Jmenují se Tiger a Isaac. Asi jim chybí.“ Dřepla si, aby je mohla pohladit po střapaté hlavě. „Vy chudáčci nic nechápete, že?“ Tiger do ní šťouchl nosem, ale Isaac se přimáčkl Gilesovi k noze a třásl se.

Giles ke svému údivu slyšel vlastní slova: „Nechejte je tady.“

A ještě větší překvapení cítil, když si všiml, jak pánovitě jeho hlas zní. Viděl, že matka otevřela ústa, aby mu oponovala, ale potom je zase zavřela. Na tváři se jí objevil nechápavý výraz. Po chvíli pouze utrousila: „Jak si přeješ,“ a odvrátila se. Alice, stále ještě v podřepu, na něj vrhla obdivný pohled a potom už všichni museli popojít dál, aby uvolnili cestu dalším hostům. Psi ho následovali, jako kdyby je táhl za sebou na neviditelném vodítku. Získal dva nové přátele – nebo spíš tři, když počítal i Alici.

Dory dospěla k patě schodiště a tam jí cestu zatarasil hlouček šuškajících služebných. „Co se děje?“ zeptala se.

Nejbližší služebná v růžovém stejnokroji kuchtičky se k ní otočila a Dory ji poznala. Ida, tak se jmenovala. „Jde o paní Oxleaovou,“ vyhrkla dívka. „Zamkla se v pokoji a odmítá vyjít ven.“

„Je zase opilá,“ poznamenala další služebná.

„Není opilá,“ odbyla ji Ida zlostně. „Nepomlouvej, Doris Claveringová. Paní Oxleaová je rozčilená. Dostala záchvat pláče.“

„Kvůli čemu?“ nechápala Dory.

„Kvůli jeho lordstvu samozřejmě,“ prohlásila Ida.

Dory si pomyslela, že je dobře, když alespoň někdo nad smrtí jeho lordstva projeví zármutek. „Tak proč jí nedáte pokoj?“ podivila se.

„Protože za chvilku budou všichni zpátky,“ odpověděla jí Ida.

„Jde o jídlo, chápeš?“ vysvětlila Doris. „Smuteční hosti očekávají občerstvení, ale nic není hotové.“

Všechny začaly mluvit jedna přes druhou, protože každá měla co říct, ale když se objevil James, okamžitě se rozhostilo ticho. James se k nim přihnal a zeptal se panovačně: „Co se to tady děje? Jste jako houf kvokajících slepic.“ Když mu vysvětlily situaci, chytil Idu za rameno tak silně, že ji to podle Dory muselo pořádně zabolet. Po pár ostrých dotazech z ní James vytáhl, co se děje a co je třeba udělat. Dory ho neměla ráda, ale nyní pocítila zdráhavý obdiv. Jídlo už podle všeho bylo v kuchyni nachystané – studený bufet a polévka. James tedy poslal Idu a Brigid, aby polévku ohřály, a ostatní dostali za úkol odnosit potřebné náčiní nahoru. Williamovi nařídil, aby dohlížel dole na práce, sám si vzal k ruce třetího lokaje Cyrila a dovedl ho do horního salonu, kde měl dávat pozor, aby bylo občerstvení náležitě připravené. „Honem!“ pobízel je stejně, jako kdyby rozdával rány bičem. Když zjistil, že Dory stojí hned za ním, popadl ji – ano, jeho stisk opravdu bolel – a nařídil jí: „Najdi pana Mosse a řekni mu, ať sem přijde. Panstvo je tu za minutku a budou se chtít napít. Přijď mi říct, až ho najdeš – budeš vyřizovat vzkazy.“

„Co s paní Oxleaovou?“

James se ušklíbl: „Co s ní? Ať se smaží v kuchyni. Pohni sebou.“

Pana Mosse našla v správcovské místnosti. Seděl sklíčeně ve svém křesle, v ruce svíral sklenku vína a přidržoval ji před plamenem svíčky. Když vešla, nevypadal ani moc překvapeně. Připadalo jí, že je trochu omámený, nebo spíš pod parou. „Tohle byl jeho oblíbený klaret, Talbot,“ prohlásil smutně a zavířil vínem ve sklenici. „Její lordstvo to netušilo. Vždycky mi přikazovala, abych servíroval Margaux. Prý naši hosté ten rozdíl nepoznají. Ale on to poznal. A Margaux neměl rád. Říkával, že je moc měkké. A tohle je jeho pohřeb – mělo by se to tedy řídit podle jeho přání. Řekl jsem jí: Tak by si to přál, mylady. Tak jsem to řekl.“

„Určitě máte pravdu,“ souhlasila Dory konejšivě. „Jistě si vás cenil. Ale panstvo se za chvíli vrátí, pane Mossi, neměly by se tedy lahve otevřít a přichystat přípitek?“

„Už jsou otevřené a dýchají. Copak si myslíš, že nevím, co se sluší a patří?“ Vzhlédl k ní nepřítomným pohledem. „Která ty jsi?“

„Jmenuju se Dory, pane Mossi, jsem švadlena. Já jenom, že paní Oxleaová se necítí dobře a nic nebylo přichystané. James povídal, že byste u toho měl být. Snaží se všechno připravit, ale…“