Názory publikované v této knize nereprezentují stanovisko organizace

Lékaři bez hranic (Médecins Sans Frontières, MSF) a jsou ryze osobní

výpovědí autorky a autora.

Text © Marek Uhlíř, Jitka Kosíková, 2021

Cover Photo © Francesco Zizola/NOOR, Alessandro Penso/MAPS, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7309-9

Tato kniha je věnována všem mužům a ženám, kteří dnes a denně nastupují do služby na pohraničních územích humanity.

1. So let her stay

(Pozzalo, Sicílie, 25. 7. 2016)

Těžko by se hledal pověrčivější člověk pod sluncem než námořník.

Vyplout v pátek nosí smůlu. Hvízdat na palubě přivolává bouři. Šťastné znamení zase je, když ryby plují v hejnu souběžně s lodí. Vidět v přístavu před vyplutím zrzku znamená, že plavba přinese nesnáze, ale vyplatí se je překonat. Žena na palubě je podle odvěké pověry zlověstné znamení.

Jsem žena na palubě. Na palubě lodi, která změnila své jméno. Každý námořník ví, že změnit jméno lodi je mimořádně hloupý nápad, protože tím majitel na svou loď přivolá zlý osud. „What a ship was christened, so let her stay,“ říká v Ostrově pokladů jednonohý pirát John Silver. Jsem žena na palubě lodi, kterou postavili v roce 2013 v Malajsii a pojmenovali ji Bahtera Aman. Tato moderní nákladní loď s výtlakem dva a půl tisíce tun má sedmdesát metrů na délku a patnáct na šířku. Pluje pod lucemburskou vlajkou, její domovský přístav je Marseille a její francouzský majitel ji přejmenoval na Bourbon Argos.

Stojím na palubě lodi Bourbon Argos. Líbí se mi, že v angličtině se o lodi mluví jako o ženě, „she“, a přesto námořníci věří, že žena na palubě nebo zrzka v přístavu mají nad úspěchem plavby tajemnou moc.

S pověrami je to prý tak: pomáhají lidem vyrovnat se se životem, který přináší příliš mnoho nejistot. Čím méně kontroly lidé dříve měli nad svým osudem, tím více tu kontrolu nahrazovali pověrami. Pověry totiž umožňovaly snížit nejistotu zítřka nebo nadcházející noci. A námořníci vykonávali pochopitelně profesi, která byla často vydaná všanc větru, dešti, vlnobití, mořským proudům, zimě, tedy všemu, co je mimo lidskou kontrolu. Jsem žena na palubě lodi, která změnila své jméno: dvojí nejistota, dvojí nebezpečí a nevím, co přinese zítřek. Cítím slanou vodu, spálenou naftu, mazut a štěstí.

Jsem dětská zdravotní sestra na misi nevládní organizace Lékaři bez hranic (Médecins Sans Frontières, MSF). Moje práce tady na lodi bude postarat se o lidi ztracené na útěku – ty už zítra budeme hledat na místě, které nám označila italská pobřežní stráž, Guardia Costiera. Míříme k němu rychlostí devíti uzlů.

Nevím, jestli zítřek přinese v gumových člunech zraněné děti, poleptané, nemocné, jestli budeme na palubě rodit, jestli budu resuscitovat, nevím, kolik dětí povezeme na italskou pevninu v kontejneru vyhrazeném pro zemřelé. Svůj zítřek nemám pod kontrolou, a ať přemýšlím sebeusilovněji, žádná pověra, o kterou by se lékaři a sestry v akutní péči mohli opřít v nejistotě očekávání, co bude zítra, mě nenapadá. Opírám se o zábradlí a železné nýtované pláty paluby pod mýma nohama se otřásají, jak uvnitř lodi duní dieselové motory. Jsem dětská sestra na palubě lodi, která změnila jméno, a jsem tu správně.

2. Keroman

(Lorient, Bretaň, 19. 7. 2016)

„Slunce svítí vlastně pořád, voda je krásně modrá, vaří nám tu skvěle a mám tady spoustu nových kamarádů. Bydlíme po čtyřech a já spím na palandě nahoře,“ začínám svůj e-mail. Je třetího srpna a já píši z Francie hromadný e-mail všem, na které jsem neměla čas. Vše se odehrálo nějak rychle, a než jsem se doma rozkoukala, už jsem seděla ve vlaku do Bretaně. Jsem v přístavu a je to zase na dlouhou dobu moje poslední šance odeslat e-mail.

Lorient, odkud píši, je malé bretaňské město v ústí řeky Ter. Jeho slávu založila v 19. století loděnice se suchými doky, námořní základna a konzervárna na sardinky. Zdejší loděnice postavily v roce 1876 první obrněný křižník s ocelovou konstrukcí na světě, Redoutable. Za druhé světové války si Němci vybrali Lorient za základnu pro své ponorkové operace v Atlantiku, což mělo za následek totální zničení městečka, na které spojenci shodili 4 000 tun leteckých bomb, aniž by se jim podařilo betonové ponorkové bunkry poškodit.

Kromě mnoha dalších budov zničily spojenecké bomby i nádraží. Z pravidelné linky rychlovlaku TGV jsem tedy vystoupila v moderní prosklené hale nového lorientského nádraží, které je úmyslně postaveno v podobném stylu, jako by bylo námořním přístavem. Měla jsem za sebou pět set kilometrů, které ale TGV linky Atlantique na trase Paříž-Montparnasse–Lorient prosviští za tři hodiny.

Stála jsem na peróně se svým malým čtyřicetilitrovým batohem a zvědavě se rozhlížela. Mám ráda nádraží, raději než letiště. Letiště jsou prostě místa, kde lidé čekají na svůj let; jejich terminály s nízkými stropy se roztahují do šířky. Zato takové nádraží v Lorientu má velikou centrální halu s vysokou železobetonovou klenbou, barevnými vitrážemi, kavárnami, a dokonce s knihovnou.

Na nádraží mě neměl nikdo očekávat, dostala jsem instrukce, kam se z něj vydat dál. Ale přesto jsem měla dojem, že muž, kterého registruji u východu do haly, je někdo, koho znám. Jméno se mi ovšem žádné nevybavilo. Nevím, čím to je, ale obličeje si pamatuji daleko lépe než jména. U mužů i u žen.

Mám k tomu i takovou soukromou teorii. Myslím, že je na světě, napříč všemi národy, kulturami a rasami, omezený počet skupin lidí – třeba sto –, v nichž si jsou lidé podobní. Mají podobné oči, podobný úsměv, postavu, grimasy, chůzi, nesou se jako šelmy nebo se plíží jako stíny, bílí, černí, žlutí, to je jedno. Vybavuji si jednu situaci v USA před lety – říkala jsem si pořád, čím je mi tahle holka povědomá, odkud ji tak mohu znát, no ne, ta gesta, způsob, jakým si rovná ofinu, bezděky sahá na náhrdelník, jak se směje – a pak mi to došlo: jako by byla jednou z holek ze swingu, z tančírny v daleké Praze.

Často si také jen mlhavě pamatuji názvy ulic, ale když jimi projíždím, mám před očima velmi živě obličeje pacientů, ke kterým jsem v těch místech dojížděla, i jejich bytů. Těch kuchyní, které bych uměla zpaměti nakreslit, včetně hrnků, nástěnných kalendářů a magnetů na ledničce! Ale na příjmení pacienta ani na název té ulice bych si nejspíš vůbec nevzpomněla. U některých míst v Praze si už někdy ani nevybavuji, co jsem tam dělala a co se tam stalo; vím jen, že jsem tam byla. Často je to jen pocit, vzpomínka na emoci – někdy svíravá, jindy světlá a hezká.

„Jitka!“ rozjasnil se náhle obličej muže na peróně. Ano, ten úsměv poznávám. Je to Dallas, Kanaďan, naposledy jsme se viděli v Kunduzu, v severním Afghánistánu, než se naše cesty rozdělily poté, co vybombardovali tamní nemocnici.

A protože jsme po cestě od vlaku měli ještě trochu času, než nám začne večerní školení, vyrazili jsme na pláž. Pláže jsou tu písčité, se spoustou zeleně okolo. A studenější Atlantik neláká tolik jako Středomoří, takže i v sezoně je tu snesitelně. V restauraci jsme se usadili s Dallasem na místech s výhledem na moře; než nám donesli drink, zaslechla jsem od vedlejšího stolu angličtinu. To si povídali další kolegové z MSF. Hned nás bylo pět, přisedli jsme si a seznámili se. Nikdy mi netrvá dlouho zvyknout si na nových místech, ale tady, než jsem dopila první skleničku, připadala jsem si jako doma mezi kamarády.

Po večeři jsme nasedli do člunů, slunce bylo ještě vysoko nad obzorem, ale už nepálilo a od moře foukal příjemný vítr. Jeden z kluků od francouzské námořní pěchoty mi po cestě vysvětloval, že ve francouzštině není prostě jen jeden „vítr“, ale má různá jména: bílý a černý mistral v Provence, la bise v údolí Rhôny, tramontane, vanoucí z pyrenejských svahů přes Languedoc, deštivý marin a suchý cers, horký sirocco, který se rodí nad Saharou. Prý jsou ve Francii místa, kde nikdo nevydrží bydlet, protože vítr nikdy neustává a přivádí lidi i dobytek k šílenství.

Přes zátoku jsme zamířili plnou parou přímo do bunkrů, vybetonovaných v německé ponorkové základně Keroman. Je největší, kterou Němci postavili, má několik částí s podmořskými bazény a hladinovými suchými doky, přikrytými tisíci tun betonu a hlíny. „Dívej, jediný bazén na světě, kde máš nad hlavou deset metrů betonu,“ říká francouzský instruktor a směje se našemu úžasu. Bizarní postapokalyptické místo zaměstná smysly každého, kdo se tu ocitne: ozvěna každého zvuku a hlasů v mnoha jazycích, šplouchání vln, vrčení motorů, vůně mořské vody a spálené nafty, ponuré osvětlení zrcadlící se na hladině jeskyně, vytvořené jako dračí doupě, do kterého se kdysi skrývaly stroje na zabíjení.

V itineráři téhle mise nebylo napsáno nic o tom, jakou mají mít uchazeči fyzickou kondici. Když jsme se narvali do neoprenů a svalnatí instruktoři, veteráni francouzské námořní pěchoty, nám vysvětlili, že cílem následujících školení bude naučit nás fungovat na moři i pod vodou, začínala jsem tušit, že se to ukáže hodně brzy.

Když jsme po půlnoci neopreny svlékli, měla jsem dost. Nevěděla jsem, jak těžké je obrátit převrácený člun, natož ho dokola obracet několikrát, jak vyčerpávající je lézt po provazovém žebříku nebo síti v neoprenu i bez něj ani jak marně si člověk připadá, když má z moře tahat bezvládné tělo. Zbytky energie jsme vydali na to, abychom pročesali uličky přístavního města. Poslední otevřený bar v Lorientu byl náš.

„Další den mi připomíná cvičení civilní obrany. Ještě si to pamatujete? Igelitové pytlíky, pláštěnka a maska,“ pokračuji v e-mailu, na který mí blízcí čekají už více jak měsíc.

Dril pokračoval. Zapnula jsem těžký overal, nasadila trochu lepší plynovou masku, než jakou si pamatuji ze školních let, a pracovní rukavice. Každý nádech a výdech mě stál úsilí, zorné pole jsem měla asi jako koně drožkářů na Staromáku. Cílem dne bylo trénovat orientaci ve ztížených podmínkách, hlavně pohyb na velké lodi, když je všude tma a kouř a není vidět vůbec nic. Ještě že netrpím klaustrofobií.

„Asi se teď divíte, kde to vlastně jsem,“ klapu do klávesnice dopis lidem, kteří už si zvykli na mé náhlé odjezdy do krajin, z nichž většina lidí utíká. „Celé tohle cvičení je příprava na tříměsíční misi na lodi Bourbon Argos, ale překvapivě ani bourbon, ani nic jiného k pití na lodi nebude k mání. Cvičí nás bývalí vojáci od námořní pěchoty, jsou to fajn chlapi a je vidět, že je to baví. A mimochodem, dělají to i komerčně jako teambuilding, tak pokud váš zaměstnavatel neví, jaký teambuilding zorganizovat, tohle je prima tip,“ píši a vím, že nikdo z Česka nepojede na teambuilding na ponorkovou základnu v Bretani otáčet tam a zpátky půl metráku dřeva a oceli ve slané vodě potmě deset metrů pod zemí.

Kromě nácviku fyzických dovedností jsme nakonec cvičili i situace, které jsou náročné z psychického nebo bezpečnostního hlediska a do úmoru drilovali v podzemí a na moři manipulaci a komunikaci s trosečníky ze člunů, které s gustem hráli herci ponoření po krk do slaných vln a do své role. Výcvik obnášel i takové praktikálie jako odhad počtu lidí na palubě lodi podle fotek. Dívám se na dvě fotky, na jedné gumový a na druhé dřevěný člun – oba přeplněné a opticky vypadají asi stejně velké; už to mám trochu v oku, a tak odhaduji na obou třeba dvě stě nebo tři sta lidí. Jenže zatímco u nafukovacího člunu jsem se trefila, dřevěná loď vezla lidí šest set padesát! Chyba v úsudku se může lehce stát chybou nevratnou.

Když už jsme zvládli přeskládat ze člunu na loď nehybné stokilové chlapy zakurtované v nosítkách, aniž bychom se zadýchali nebo je upustili do vln, a udělali to bez chyby tolikrát za sebou, že to spočítat nešlo, byli jsme připraveni. Teoreticky.

3. „A tys nikdy nechtěla být doktor?“

(Praha, 20. 1. 2017)

„A tys nikdy nechtěla být doktor?“ ptala se mě primářka Irena krátce po nástupu do Cesty domů při jedné cestě za pacientem. „Ne, Ireno, nechtěla.“

Sayfur, Masud, Eva, Tahmina, Ahmed, Peter, David, Jolanka, Mary… To jsou jména, která mě napadají, když se řekne „sestra“. A bylo by jich mnohem více. Tahle mi ale nějakým způsobem utkvěla v paměti a napadají mě jako první.

Ahmeda jsem potkala v Afghánistánu v nemocnici v Laškargáhu. Měl vést v nemocnici podporované Lékaři bez hranic jednotku intenzivní péče na dětském oddělení. Neuměl se ale jako sestra starat o děti, nedokázal napsat služby. Za pět měsíců naší podpory se o oddělení staral sám, vedl kurzy neodkladné resuscitace pro nemocniční personál, školil, jak dodržovat hygienické zásady, dovedl objednat lékárnu, podpořit ostatní sestry, najít náhradu do služby, když někdo vypadl. Byl parťákem tamního doktora, profesora, kterému jeho tým i pacienti vyjadřovali úctu, jakou jsem u nikoho jiného nezažila. Byl šikovný, klidný a rozvážný a moc mi připomínal mého tatínka.

Masud chrlil nápady. V tom jsme si byli podobní. Potkala jsem ho v chudinském slumu v bangladéšské Dháce, kde dělal sestru na klinice pro děti. Naučil se dělat, jak tomu říkáme u Lékařů bez hranic, jednoduché konzultace, uměl nastavit léčbu dehydratace, podvýživy, průjmových onemocnění. Když nebyly léky, improvizoval s tím, co se dalo koupit na trhu nebo vydupat v některé jiné klinice. A navíc měl plán: se svými bratry ušetřit peníze na provoz malé ordinace ve vesnici, odkud pocházeli a kde dosud nebyla dostupná vůbec žádná lékařská péče. Tu ordinaci se jim podařilo vybudovat a dnes Masud zaměstnává lékaře a další zdravotní sestru.

Mary je sestra, od které jsem se naučila mít tohle povolání opravdu ráda, naučila mě, že se v něm dají najít mocné okamžiky radosti. Ukazovala mi, jak vést chod oddělení a tým sester a lékařů. Naučila mě zachovat si klid i v takových okamžicích, kdy jde o život. Otevírali jsme hrudník čtyřleté holčičce po operaci srdce, a to již podruhé ten den. Život ohrožující akce, na které se podílí desítka lidí, běžela jako dobře promazaný stroj a nikdo si nepřekážel, vše bylo tam, kde mělo být. Protože v pozadí stála Mary, sledovala dění a nenápadnými slovy a náznaky to celé dirigovala.

Lékař zná, sestra koná, říká stará česká nemocniční průpovídka. Neobejdeme se jeden bez druhého, teprve v multidisciplinárním týmu to celé začne dávat smysl.

Na zdrávku mě už odmala směrovali rodiče, chtěli, abych se ze statku dostala trochu do světa a naučila se něco pořádného. Budeš mít svou práci vždycky jistou, říkala mi mamka. Podle údajů Světové zdravotnické organizace chybí na světě devět milionů zdravotních sester.

Takže ano, mami, mělas pravdu. Vím, že v době, kdy jste mě chtěli dostat trochu do světa, končil ten svět u zadrátované hranice. Nemohli jste tušit, jaké obzory se jednou otevřou zdravotní sestře z Kvasejovic.

4. My boat is empty

(Pozzallo, Sicílie, 23. 7. 2016)

Po výcviku v Bretani nás čekala noc v Paříži a brzký let do Catanie, třísettisícového sicilského přístavu na břehu Jónského moře. Odjížděla jsem s perspektivou tříměsíční námořní mise, ale to jsem ještě netušila, že na ní nakonec zůstanu měsíce čtyři.

U východu z haly letiště mě venku vyhlížela Orianne, kterou jsem tu nečekala, a o to raději ji viděla – byly jsme spolu v Jižním Súdánu. Nádhera. Jak je svět malý! Přiletělo nás z Francie šest. Orianne nás informovala, že se přesuneme do menšího města Pozzallo, vzdáleného asi sto kilometrů odtud, kde právě kotvila loď Bourbon Argos v nejjižnějším italském přístavu.

Tam jsme také narazili na první známky toho, že středomořský svět se během pouhých několika týdnů změnil z turistické krajiny v prostor, kudy procházejí desetitisíce lidí na útěku. Na pouti z oblastí, které se staly z různých důvodů neobyvatelnými, do míst, o nichž mají uprchlíci stejně nepřesnou představu, jakou i my máme o místech a krajinách, v nichž se odehrávají naše sny.

Nick Cave má jednu píseň, jejíž refrén zní:

But my little boat is empty

It don’t go

And my oar is broken

It don’t row, row, row

Vždy, když ji teď někde slyším, vybaví se mi obrázek, jak naše dodávka po hodině a půl jízdy žíznivou sicilskou krajinou přijela do Pozzalla. V přístavu leželo za drátěným pletivem několik vraků lodí s datem nasprejovaným na boku kabiny. V té době jsem ještě neměla páru, co to znamená, a neuměla si představit, kolik podobných člunů těsně před jejich potopením uvidím. Na Lampedusu a jih Sicílie doplulo v uplynulých letech několik takových dřevěných člunů s uprchlíky. Byly to plovoucí vraky, lodě, ve kterých by nikdo nikam jet nechtěl, kdyby dostal na výběr.

Jaké zoufalství muselo pronásledovat lidi, kteří se v jejich přecpaném podpalubí vydali na širé moře i s malými dětmi v náručí? V následujících týdnech uvidím mnoho podobných vratkých skořápek, jejichž dřevěné nebo ocelové boky a paluby skýtají falešný pocit bezpečnější lodi, než jak se jeví nafukovací člun.

Slyším Nicka Cavea a před očima mám stovky lidí namačkaných v podpalubí rybářské bárky, určené pro jednodenní úlovek, cítím pach rybích vnitřností, zvratků, lidstva v dobytčáku, pach strachu, smrti. Ticho – tak tíživé ticho, které vydává jen mlčící stohlavý lidský dav, šplouchání vody, přerušované občasnou radiovou relací našich vysílaček. Lidé se tísní bez záchranných vest, s dětmi a igelitkami, bílé oči v černých tvářích, osvětlených našimi lampami. Pološílení strachy a zároveň rezignovaní z mořské nemoci a otravy benzínovými spalinami, ztrátou všeho, co kromě holého života ztratit mohli. Loď se vratce kolébá na vlnách, neovladatelná poté, co jí došel benzín nebo se rozbil motor nebo kormidlo, nebo prostě neovladatelná už od úplného začátku, kdy ji pašeráci vyvlekli na volné moře. Vím, co máme dělat. Pohyby a povely naučené v ponorkovém doku. Člověk za člověkem – jak z Noemovy archy. Nevím ovšem, co mají za sebou. Nevím, co mají před sebou.

Vyprázdněná loď se naposledy projde a pak se na ni výrazným značkovacím sprejem napíše BA jako identifikace naší lodi a datum – to proto, že až ji za pár dní najde Guardia Costiera nebo jiná loď, nebude muset v jejím okolí pátrat po trosečnících nebo utonulých. Loď, která by nebyla takto označená, by se považovala za vrak a v jejím okolí by vedly námořní záchranné složky pátrací akci.

To všechno jsem ale ještě nevěděla ve chvíli, kdy jsem si rezavějící vraky lodí s nasprejovanými daty na bortech krátce prohlédla, podivila se a zase ten obrázek z hlavy zahnala.

Pozzallo je krásné místo na dovolenou. Pouze osm pláží na Sicílii je tak čistých, že splňují přísná kritéria pro udělení certifikátu čistoty vody Blue Flag, a z toho hned čtyři jsou v Pozzallu. V evropských novinách v téže době užaslí čtenáři nacházeli fotky utonulých dětí na jiných plážích Středozemí.

Nejedu sem ale zachraňovat svět ani své svědomí – jedu dělat svou práci, stejně jako bych ji dělala na ARO motolského dětského monobloku. Naučené pohyby, povely, rozdělené role a úkoly. Odvykli jsme tomu, ale lidé umírají. I děti.

5. Zbyněk

(Praha, 28. 11. 2017)

Studené listopadové brzké ráno. Ještě je tma, když mě budí zazvonění pohotovostního telefonu. „Cesta domů, Jitka Kosíková,“ představuji se a mžourám z okna do dvora, kde se ve světle lampy leskne jinovatka na listech spadaných ze starého ořešáku. „Nezlobte se, že voláme takhle v noci, asi je to blbost, ale nám se zdá, že můj muž tady tak divně dýchá, moc se nám to nelíbí, my se bojíme, co to znamená, třeba…“ Věta zůstává nedokončená. Nechávám si potvrdit adresu a doptávám se, jestli pacient reaguje, jestli je oslovitelný a jak to dýchání přesně vypadá. Nereaguje, ale dýchá – žádné terminální lapavé dechy, zkrátka pravidelný nádech a výdech, ale s vysokou dechovou frekvencí. „Přijedu,“ říkám a instruuji rodinu, aby zatím změřila glykemii a teplotu. Beru si teplý svetr a klíčky od auta a jedu.

Projedu prázdnými ulicemi spícího velkoměsta. Vystupuji před ztemnělým domem v postranní klidné ulici, ve vchodu svítí žluté bludičky zvonků, ve čtvrtém patře osaměle září do tmy dvě okna z bytu pana Zbyňka. Za podobných nocí vznikla pověra o sýčkovi.

Asi jsme každý slyšeli o tom, že sýček nosí neštěstí a jeho houkání, které zní jako zlověstné „půůůůjď“, je voláním do říše smrti. Tahle pověra má přitom fascinující reálný základ: sýček, noční lovec, je přitahován světlem. V minulosti, dříve než jsme krajinu zaplavili světelným smogem, lidé v noci spali a drahými svíčkami nebo petrolejem se svítilo jen za okny obydlí, kde někdo umíral nebo rodil. Sýčka proto lidé častěji slýchali v místech, kde se dělo něco dramatického, a vyvodili si z toho mylný závěr. Česká společnost ornitologická si nedávno dokonce dala tu práci a spočítala, že mezi hlášením o místním výskytu sýčka a úmrtím v obci výskytu není souvislost.

Beru z auta pohotovostní brašnu s léky a materiálem a tablet se vzdáleným připojením k pacientské dokumentaci, ve dveřích činžáku už stojí dcera pana Zbyňka v županu. Po cestě výtahem mi líčí vývoj posledních hodin, které předcházely telefonátu.

Vcházím do domácnosti, představuji se, nabízím, že se přezuji. Za chvíli stojím v pokoji nemocného pana Zbyňka, vedle mě jeho žena, z druhé strany jeho dcera a její manžel. Střídají se v péči, která byla v posledních týdnech náročná.

Rakovina se vrátila v plné síle s metastázami v době, kdy všichni doufali, že už ji překonal. Následovalo několik hospitalizací v rychlém sledu za sebou a rodině došlo, že z každé z nich se Zbyněk vrátil v horším stavu, než v jakém do ní odešel. Rozhodli se tedy zkusit mu zajistit co nejlepší péči doma. A proto tu dnes stojím já místo záchranářů, kteří by ho odváželi k další, už poslední hospitalizaci.

Nevím, jestli jste to věděli, ale my Češi jsme šampiony v umírání na akutních lůžkách. V žádné jiné evropské zemi neumírá tolik lidí na nemocniční posteli jako u nás. Důvod je jediný: setrvačnost. Systém na to byl nastavený tolik desítek let, že mu nejspíš zase několik desítek let bude trvat se tohoto prvenství zbavit. Už jsou k dispozici studie, které dokazují, že tenhle stav nemá žádné rozumné zdůvodnění – ani odborné, ani ekonomické, ale ani politické –, protože čtyři lidé z pěti by si přáli dožít doma. A přesto čtyři lidé z pěti – včetně vás, včetně mě, jestli s tím něco společně neuděláme – zemřou v nemocnici.

V našem jazyce a kulturním prostředí se kolem rakoviny často používá válečná terminologie: bojovat s rakovinou, nevzdávat boj s rakovinou, prohrát boj s rakovinou, s tím zákeřným nepřítelem. Pan Zbyněk a jeho rodina už poznali paradox, který je mým každodenním chlebem. Málokdo si umí představit, o kolik jednodušší, pohodlnější a konformnější je nechat se unášet cestou pomyslného boje, léčby až do konce, jedné linie chemoterapie za druhou, nevzdávání se až do vyčerpání rezerv organismu a smrti v plané naději. Pacient, který řekne tak jako Zbyněk: „Už nechci další linii chemoterapie, už nechci další hospitalizaci, chci už vše, co půjde, řešit doma, chci informace a chci o tom krátkém zbytku svého života spolurozhodovat,“ je vnímán jako někdo, kdo před nemocí kapituloval. Vzdal to. Já to cítím přesně naopak: právě ten, kdo podstupuje bez otázek další a další léčbu, aniž by se zeptal, co mu reálně může přinést a co mu za to vezme (ano, každá léčba něco přinese a něco nás stojí), ten rezignoval a vzdal se. Čtyři z pěti z nás čerpají do posledního dne svého života intenzivní péči, která prodlužuje život řádově o dny až týdny, a platíme za ni tím, že tyto dny a týdny navíc trávíme na jipovém lůžku sami a často na přístrojích.

Právě proto jsem tady, v ložnici pana Zbyňka. A také proto máte v ruce právě tuhle knihu. Protože jednou se to změnit musí, a samo to nepřijde.

Pan Zbyněk asi dvě hodiny zrychleně a mělce dýchá. Už se svými blízkými není v kontaktu – v posledních dnech v podstatě jen spí, od včera byl postupně hůř a hůř probuditelný. S dojetím pozoruji, jak na něj manželka i dcera přesto mluví, rozmlouvají s ním, s úplnou samozřejmostí se ho ptají, jestli mu nebude vadit puštěná hudba a zda nechce změnit polohu na antidekubitní matraci z půjčovny.

Moje práce je krásná.

Fakt. Asi se vám to nezdá, ale stát na téhle hraniční čáře, která má z jedné strany život, lásku, vztahy, ohleduplnost, péči, zdvořilost, ale i nedokonalost, špatnosti a odpuštění, zatímco na její druhé straně leží velké neznámo, je privilegium. Zůstávám v pokoji pana Zbyňka stranou, a i když to, co se děje, je medicínsky závažný vývoj, snažím se nepřekážet, být neviditelná. V angličtině existuje krásné vyjádření „allow natural death“ – umožnit umírání přirozený průběh.

Moje kvalifikace mi teď dává možnost vytáhnout z brašny laryngeální masku a ambuvak, strčit panu Zbyňkovi do krku plastovou rouru, do kanyly mu napíchat půlku ampulária a zavolat záchranku, zabojovat o jeden, možná dva dny života navíc na jipu spádové nemocnice, života o samotě, bez návratu k vědomí.

Moje práce v Cestě domů mi místo toho umožňuje stáhnout se stranou a ponechat přirozený průběh všemu tomu křehkému, co se tu děje. Podat do kanyly injekční léky, aby se pan Zbyněk nedusil ani necítil bolest z nádoru, který prorostl životně důležitými orgány i kostmi. Chvíli u něj sedět, psát si dokumentaci a stát se na krátký okamžik hostem v téhle domácnosti ve chvíli, která je těžká a krásná zároveň. Nechat paní na manžela mluvit o tom, co uvaří k obědu a jaké je dnes venku podzimní počasí.

Nádech, výdech, nádech, výdech.

„Jak to bude vypadat dál, Jitko?“ ptá se jeho paní. „A jak dlouho to bude trvat?“ Vysvětluji, co se může dít dál, a ubezpečuji rodinu, že jsou šikovní a všechno dělají stejně dobře, jako kdyby ležel Zbyněk v nemocnici, nic mu tady nechybí. Znovu si procházíme emergentní medikaci, kterou mohou po telefonické konzultaci podat, kdyby se stav změnil, a ujišťuji je, že mi smějí volat, kdyby si čímkoliv nebyli jisti.

„Co bychom si bez vás počali,“ říká dcera a já jim nic nerozmlouvám. Nemá cenu vysvětlovat, že pan Zbyněk se stane tím jedním šťastnějším z pěti, dožije totiž doma mezi svými, díky nim. Že já a moji kolegové jen stojíme za jejich zády, připraveni na zavolání řešit symptomy onemocnění, ale snažíme se ze všeho nejvíce nepřekážet v tom, co musí přijít. Allow natural death.

Loučím se, znovu se ujišťujeme, že je v pořádku, že zavolali, a vyrážím na několik plánovaných návštěv a jeden akutní příjem s lékařkou.

V pozdním odpoledni mi zvoní telefon, když jsem u jiného pacienta. Pan Zbyněk právě zemřel. Domlouváme se, že přijedu hned, jak to bude možné, a dávám dceři instrukce, co mohou zatím udělat. Dcera mě přerušuje, že si to už všechno přečetli v naší brožurce Poslední chvíle, která je v deskách se zdravotnickou dokumentací. Dohodneme se tedy, ať zavolají koronera k prohlídce těla zemřelého, protože určitě stihnu dorazit dříve než ohledávající lékař.

Podruhé vcházím do toho činžáku, který mezitím žije svým životem – na chodbě halekají děti, lomcují s tříkolkami a rachotí po dlaždicích chodby.

Podruhé se zdravím s manželkou, s dcerou i jejím manželem.

Podruhé se jdu pozdravit i s panem Zbyňkem.

Vcházím do jeho pokoje. Leží na posteli upravený, učesaný a oblečený. Oblečený do montérek! Chce se mi smát. To přece nemohu! Nesmím! Není to profesionální! Asi se tomu ale stejně neubráním, koutky mi cukají, otáčím se na dceru, která se na tátu láskyplně usmívá. „Píšete v brožurce, že můžeme tatínkovi obléknout to, co nosil nejraději. A on měl nejraději montérky. Našli jsme tyhle nové, ještě nepoužité.“ To už se smějeme všichni, Zbyňkova manželka se usmívá tiše, se slzami a kapesníkem.

Panu Zbyňkovi musí být dobře. Představuji si, jak teď někde chodí, v kapsách má metr, tužku za uchem, všechno nářadí po ruce, a dělá, co ho celý život bavilo. A je mu tam pohodlně, protože má na sobě své montérky.

Postojím chvíli, sama se potřebuji také rozloučit, a pak ráda přijmu místo u kuchyňského stolu. „Můžu si napsat papíry tady u vás?“ ptám se. „Je mi tady u vás dobře.“ Piji kafe, zapisuji do dekurzu, čekáme na koronera. Pan Zbyněk na posteli v montérkách, jeho žena v kuchyni a za oknem krásný podzimní podvečer.

Všechno je v pořádku.

6. Mare nostrum

(Pozzallo, Sicílie, 24. 7. 2016)

Pozzallo je úplně malý přístav, který se před našimi zraky postupně vynořuje z písku, když naše dodávka sjíždí po silnici k pobřeží. Pár vybledlých billboardů, za nimi drátěný plot a za plotem se k nebi sápe tucet ramen nákladních jeřábů. Když projedeme přístavní branou, nabídne se nám už hezčí pohled na budovy velitelství přístavu, na kontrolní věž, která vypadá jako na malém letišti, a na tři mola – jedno velké pro nákladní lodě, druhé menší pro rybářské a výletní lodě, a nakonec historické přístavní molo pro plachetnice.