Karen M. McManusová

Rodina především

THE COUSINS

Text copyright © 2020 by Karen M. McManus, LLC

Jacket photographs: background copyright © 2020 by Paul

Viant/Getty Images; figures (left to right) © 2020 by Filippo

Bacci, Jon Ragel, and Lara Rossignol/Getty Images

Jacket design by Alison Impey

Lettering by Kerri Resnick

All rights reserved.

Translation © Anna Vrbová, 2021

ISBN 978-80-242-7724-0

Pro Lynne

KAPITOLA PRVNÍ

MILLY

Zase jdu pozdě na večeři, ale tentokrát za to nemůžu. V cestě mi stojí mansplaining.

„Mildred? To je jméno pro babičku. A ne zrovna pro cool babičku.“ Zjevně si říká, kdovíjak není chytrý. Jako by byl za sedmnáct let mého života první, kdo si všiml, že moje jméno nepatří mezi módní klasiku. Tentokrát na sebe tuhle část společenské konverzace vzal investiční bankéř z Wall Street s ulíznutými vlasy a prstenem na malíčku.

Usrknu ze zbytku sodovky. „Ve skutečnosti mě po babičce pojmenovali,“ řeknu.

Je šest hodin, nadchází deštivý dubnový večer, sedím ve steakové restauraci v centru a ze všech sil se snažím splynout s davem, který sem přišel využít happy hour. Je to taková hra, kterou se s kamarádkami občas bavíme; chodíme do restaurací na bar, kde je menší šance, že nás legitimují. Oblékáme si co nejjednodušší šaty a trochu víc se nalíčíme. Objednáme si sodovku s limetkou – „malou sklenku, prosím, nemám velkou žízeň“ – skoro celou ji do sebe hodíme, až je téměř prázdná, a pak čekáme, jestli se někdo nabídne, že nám koupí další drink.

Vždycky se někdo najde.

Týpek s prstýnkem na malíčku se usměje a zuby mu v tlumeném osvětlení téměř světélkují. Očividně bere každodenní bělení zubů velice zodpovědně. „Líbí se mi. S tak krásnou mladou ženou to pěkně kontrastuje.“ Nakloní se blíž a já ucítím závan silné kolínské, z níž by jednoho rozbolela hlava. „Vypadáš zajímavě. Odkud jsi?“

Uf. Je to sice o trochu lepší otázka než Co jsi zač?, s níž se občas taky setkám, ale i tak to zní obhrouble. „Z New Yorku,“ odpovím kousavě. „A ty?“

„Myslel jsem původně,“ upřesní a to mi stačí. S ním končím.

„Z New Yorku,“ zopakuju a zvednu se z barové židle. Ještě že se se mnou dal do řeči těsně před odchodem, protože koktejl před večeří by asi nebyl nejlepší nápad. Zachytím pohled své kamarádky Chloe a mávnu jí na rozloučenou, ale než se otočím k odchodu, Prstýnkáč nakloní svou sklenku k mé. „Můžu tě pozvat ještě na jeden drink, ať už piješ cokoli?“

„Ne, díky, mám s někým schůzku.“

Odtáhne se a svraští obočí. Hodně svraští obočí. Asi už dlouho nebyl na botoxu. Vrásky mu brázdí i tváře a kolem očí má vějířky. Je moc starý na to, aby mě balil, a to i kdybych byla studentka vysoké školy, jak občas předstírám.

„Tak proč teda marníš můj čas?“ zabručí a pohledem už zabrousí za moje rameno.

Chloe má tuhle hru při happy hour ráda, protože jak říká, kluci ze střední jsou nevyspělí. Což je pravda. Někdy si ale říkám, že by možná bylo lepší nevědět, o kolik horší to s nimi může být s rostoucím věkem.

Vytáhnu z drinku limetku a zmáčknu ji. Přímo do oka mu sice nemířím, ale i tak jsem trochu zklamaná, když šťáva potřísní jen jeho límeček. „Promiň,“ řeknu sladce, hodím limetku do sklenice a položím ji na bar. „Normálně bych se neobtěžovala. Ale je tu tak temno. Když jsi přišel, myslela jsem nejdřív, že jsi můj táta.“

To tak. Můj táta vypadá o moc líp, a kromě toho: není úchyl. Prstýnkáč udiveně otevře pusu, ale než stačí odpovědět, prosmýknu se kolem něj a vyjdu ze dveří.

Restaurace, do níž mám namířeno, je hned přes ulici, a když vejdu, usměje se na mě hosteska. „Mohu vám pomoci?“

„Mám se tu s někým sejít na večeři. S Allison?“

Hosteska sklopí oči ke knize před sebou a na čele se jí objeví vráska. „Nevidím ji tu…“

„Storyová-Takahashiová?“ zkusím to. Mí rodiče měli velice smírný rozvod, dokladem čehož je i skutečnost, že máma i nadále používá obě příjmení. „Přeci jen se tak pořád jmenuješ ty,“ řekla před čtyřmi lety, když byl rozvod u konce. „A já jsem si na to jméno zvykla.“

Vráska na čele hostesky se ještě prohloubí. „Takové jméno tu taky nevidím.“

„Tak jen Storyová?“ zkouším dál.

Její čelo se vyhladí. „Ach! Ano, tady to je. Pojďte se mnou.“

Vezme s sebou dva jídelní lístky a prokličkuje mezi stoly s bílými ubrusy až k rohovému boxu. Přilehlou stěnu tvoří zrcadlo; žena za stolem upíjí bílé víno, pokradmu pozoruje svůj odraz a uhlazuje si vlasy uniklé z tmavého drdolu, které vidí jen ona sama.

Dosednu na sedadlo naproti ní a hosteska před nás položí menu v naddimenzovaných červených deskách. „Takže dneska jsi jen Storyová?“ zeptám se.

Máma s odpovědí počká, než odejde hosteska. „Neměla jsem náladu se opakovat,“ povzdechne si a já zvednu obočí. Máma se obvykle s gustem obouvá do lidí, kteří se tváří, že nedokážou napsat nebo vyslovit tátovo japonské příjmení.

„Proč?“ zeptám se, i když vím, že mi to nepoví. Nejdřív je na řadě několikafázová kritika mé osoby.

Odloží sklenku a rozcinká při tom téměř tucet zlatých náramků na zápěstí. Máma je viceprezidentkou pro styk s veřejností u jedné klenotnické firmy a jednou z výhod této pozice je, že se vždycky honosí šperkovými hity sezony. Sjede mě pohledem odshora dolů a prohlédne si můj výraznější make-up a pouzdrové šaty. „Odkud jdeš, že jsi takhle vyšňořená?“

Z baru naproti. „Byla jsem s Chloe v galerii,“ zalžu. Chloina matka vlastní galerii na předměstí a s kamarády tam trávíme hodně času. Naoko.

Máma znovu pozvedne sklenici. Usrkne vína, mrkne do zrcadla a uhladí si vlasy. Když je má rozpuštěné, spadají jí dolů v tmavých vlnách, nicméně jak mi s oblibou vykládá, během těhotenství jejich textura zhrubla. Mám silný pocit, že mi to nikdy neodpustila. „Myslela jsem, že se učíš na maturitu.“

„Taky jsem se učila. Předtím.“

Klouby na ruce, jíž svírá skleničku, zbělají a já se obrním. Milly, nemůžeš dokončit třetí ročník s horším průměrem než B. Jsi na hraně průměrnosti a já i tvůj otec jsme do tebe příliš investovali, než abys to všechno zahodila.

Kdybych měla aspoň trochu hudebního nadání, založila bych na počest máminy oblíbené průpovídky kapelu s názvem Na hraně průměrnosti. Tenhle proslov už v různých obměnách slýchám tři roky. Prescottova akademie chrlí studenty pro prestižní Ivy League jako nějaká továrna na modrou krev, a že se stabilně umisťuju ve spodní polovině třídy, bere moje matka jako životní kletbu.

Přednáška se však tentokrát nekoná. Místo toho máma natáhne volnou ruku a poplácá moji. Strnule, jako by byla loutka vedená nezkušeným loutkohercem. „Moc ti to sluší.“

Okamžitě přejdu do obrany. Už tak je dost zvláštní, že se se mnou máma chtěla sejít u večeře – komplimenty mi ale neskládá nikdy. Ani se mě nikdy nedotýká. Najednou mě přepadne tušení, že se schyluje k něčemu, co radši nechci slyšet. „Jsi nemocná?“ vyhrknu. „Nebo táta?“

Máma zamrká a ruku stáhne. „Cože? Ne? Proč se na to ptáš?“

„Proč teda…“ odmlčím se, když se u stolu objeví usměvavý číšník a naleje nám ze stříbrného džbánu vodu.

„Jakpak se vám dnes daří, dámy? Mohu vám nabídnout dnešní speciality?“

Zatímco číšník drmolí speciality, potajmu mámu pozoruju přes okraj svého menu. Zjevně je napjatá, neustále křečovitě svírá téměř prázdnou vinnou sklenku, ale teď vidím, že špatné zprávy byl nesprávný odhad. Tmavomodré oči má jasné a koutky úst téměř směřují vzhůru. Je to očekávání, ne strach. Zkusím si představit, co by mámě mohlo udělat radost, kromě toho, kdybych zázračně zapremiantila a při odchodu z Prescottovy akademie pronesla jakožto nejlepší studentka závěrečnou řeč.

Peníze. Nic jiného to být nemůže. Mámin život se točí kolem peněz – respektive kolem obavy, že jich nebude mít dost. Oba mí rodiče mají dobrá zaměstnání a můj táta je na alimenty odjakživa štědrý, i když už se znovu oženil. Jeho nová žena Surya je ve všech ohledech naprostý opak zlé macechy, a to včetně financí. Nikdy mámě nevyčítala tučné šeky, které jí táta měsíčně posílá.

Jenže když si chcete na Manhattanu udržet úroveň, mít se dobře nestačí. Kromě toho máma vyrůstala v docela jiném prostředí.

Povýšení v práci, usoudím. To musí být ono. Což je báječná zpráva, až na tu část, kdy mi připomene, že si to zasloužila tvrdou prací, jo a mimochodem, nemohla bych se víc snažit úplně ve všem?

„Dám si salát Caesar s kuřecím masem. Bez ančoviček, dresink stranou,“ řekne máma a podá menu číšníkovi, aniž na něj pořádně pohlédne. „A ještě jednu sklenku Langlois-Chateau, prosím.“

„Výborně. A mladá dáma?“

„Rib-eye steak s kostí, medium rare, s pečenou bramborou,“ odpovím. Ať už se schyluje k čemukoli, můžu se u toho aspoň dobře najíst.

Když číšník odejde, máma do sebe hodí zbytek vína a já se napiju vody. Močový měchýř už mám plný sodovky z baru, ale zrovna když se chystám omluvit a skočit si na záchod, máma řekne: „Dneska jsem dostala velmi zajímavý dopis.“ A je to tady. „Ehm?“ Počkám, ale když nepokračuje dál, popíchnu ji: „Vod koho?“

„Od koho,“ opraví mě automaticky. Prsty objíždí spodek skleničky a koutky úst se jí ještě o kousíček zvednou.

„Od tvé babičky.“

Zamrkám. „Od babi?“ Nechápu, k čemu takový úvod. Pravda, babička mámě moc často nepíše, ale nijak výjimečné to taky není. Babi je ten typ, který rád přeposílá oblíbené články lidem, které by podle jejího názoru mohly zaujmout, a mámě je dál posílá i po rozvodu.

„Ne. Od tvé druhé babičky.“

„Cože?“ Teď jsem dokonale zmatená. „Tys dostala dopis od… od Mildred?“

Pro matku mojí matky přezdívku nemám. Není to pro mě babi ani babča ani bábinka ani nic takového, protože jsem ji nikdy neviděla.

„Přesně tak.“ Číšník se vrátí s máminým vínem a ta se dlouze a vděčně napije. Já mlčky sedím a snažím se vstřebat, co mi máma zrovna pověděla. Postava babičky z máminy strany během mého dětství nabyla ohromných rozměrů, ale spíš jako postava z pohádky než jako skutečná osoba: zámožná vdova po Abrahamu Storyovi, jehož praněconěcoděd připlul na Mayflower. Moji předkové jsou zajímavější než historická kniha: rodina vydělala jmění ve velrybářském průmyslu, pak většinu prodělala na akciích železnic a nakonec za zbytek koupila v panství na zapadlém ostrůvku u pobřeží Massachusetts.

Ostrov Gull Cove, tedy Racčí ostrov, býval málo známým rájem umělců a hipíků, dokud z něj Abraham Story neudělal to, čím je teď: místo, kde bohatí a poloslavní lidé utrácejí nehorázné sumy peněz za to, že předstírají návrat k přírodě.

Moje máma a její tři bratři vyrůstali na pobřeží v ohromném sídle jménem Šantová vila, jezdili na koni a účastnili se slavnostních večírků, byli na tom ostrově něco jako princové a princezna. Doma v bytě máme na krbové římse fotku, na níž osmnáctiletá máma vystupuje z limuzíny a míří na letní slavnost, kterou její rodiče ve svém letovisku každoročně pořádali. Vlasy má vyčesané nahoru, na sobě má bílé plesové šaty a kolem krku úchvatný diamantový náhrdelník ve tvaru slzy. Mildred jí ten náhrdelník darovala k sedmnáctým narozeninám a já jsem vždycky doufala, že mi ho máma předá, až mi bude taky sedmnáct.

Nestalo se. Přestože ho máma vůbec nenosí.

Můj dědeček umřel, když byla máma v posledním ročníku na střední. O dva roky později Mildred všechny děti vydědila. Odstřihla je finančně i lidsky, a to bez jakéhokoli vysvětlení kromě dopisu sestávajícího z jediné věty, který jim poslala čtrnáct dní před Vánoci prostřednictvím právníka Donalda Camdena, jenž znal mámu a její bratry odmalička:

Však vy víte, co jste udělali.

Máma vždycky trvala na tom, že netuší, co tím Mildred myslela. „Všichni čtyři jsme začali být… sobečtí, předpokládám,“ říkala mi. „Tou dobou jsme všichni studovali na univerzitě a začínali vlastní životy. Matka byla po otcově smrti osamělá a v jednom kuse na nás naléhala, abychom ji navštěvovali. Nám se ale nechtělo.“ O svých rodičích vždycky mluví jako o matce a otci – jako nějaká hrdinka z viktoriánského románu. „Nikdo z nás se toho roku na Den díkůvzdání domů nevrátil. Všichni jsme měli vlastní plány. Matku to rozčílilo, ale…“ V tom bodě se mámě vždycky v očích usadí zamyšlený, vzdálený pohled. „Byla to maličkost. Rozhodně to není nic, co by nešlo odpustit.“ Kdyby Abraham Story mámě a bratrům nezaložil studijní fondy, možná by nedostudovali. Když však univerzitu dokončili, zůstali sami. Zpočátku se pravidelně pokoušeli s Mildred obnovit kontakt. Uháněli Donalda Camdena, jehož jedinou odezvou byl občasný e-mail, v němž zopakoval Mildredino rozhodnutí. Posílali pozvání na svatby a oznámení, když se jim rodily děti. Dokonce na ostrov Gull Cove, kde moje babička pořád žije, střídavě jezdili, ale ona je nikdy nepřijala a ani s nimi nepromluvila. Dřív jsem si představovala, že jednoho dne vtančí k nám do bytu, začne kolem sebe rozhazovat diamanty a kožešiny a oznámí, že si přišla pro mě, pro svou jmenovkyni. Pak mě vezme do hračkářství, nechá mě koupit si, co budu chtít, a pak mi podá štos bankovek, které donesu domů rodičům.

Jsem přesvědčená, že máma snila o tomtéž. Proč by někdo jinak zatížil holku jednadvacátého století jménem Mildred? Nicméně moje babička s pomocí Donalda Camdena svoje děti pokaždé zazdila. Takže se nakonec snažit přestaly.

Máma se na mě dívá s očekáváním a já si uvědomím, že čeká na odpověď. „Tys dostala dopis od Mildred?“ ujistím se.

Přikývne a předtím, než odpoví, si odkašle. „Totiž abych byla přesnější, dostala jsi ho ty.“

„Já?“ Můj slovník se v posledních pěti minutách smrskl téměř na nulu.

„Obálka je adresovaná mně, ale dopis je pro tebe.“ Vybaví se mi dávná představa: jsem v ní já s dlouho ztracenou babičkou, jak plním nákupní košík až po okraj plyšovými zvířátky, a obě jsme při tom vyšňořené, jako bychom šly do opery. Včetně diadémů a podobně. Zaplaším tu představu a obtížně hledám slova. „Ona… Opravdu… Proč?“

Máma sáhne do kabelky, vytáhne obálku a přisune ji po stole ke mně. „Asi by sis to prostě měla přečíst.“

Nadzdvihnu chlopeň obálky a vytáhnu složený list silného, krémově zbarveného papíru, který slabě voní po šeříku. V hlavičce je vyražený monogram MMS – Mildred Margaret Storyová. Jména máme skoro stejná, jen já mám na konci ještě Takahashiová. Krátké odstavce textu jsou psané na stroji a na konci je připojen natěsnaný, složitý podpis.

Drahá Milly,

pochopitelně jsme se nikdy neviděly. Důvody jsou složité, ale postupem let začínají být méně podstatné, než bývaly kdysi. Když nyní stojíš na prahu dospělosti, zatoužila jsem Tě poznat.

Vlastním letovisko jménem Gull Cove, které je oblíbenou prázdninovou destinací na stejnojmenném ostrově. Ráda bych pozvala Tebe, Tvého bratrance Jonaha a Tvou sestřenici Aubrey, abyste v létě přijeli do letoviska žít a pracovat. Vaši rodiče tu jako teenageři také pracovali a místní prostředí pro ně bylo podnětné a obohacující.

Jsem si jistá, že všichni budete mít z léta v Gull Cove podobný prospěch. Nejsem na tom tak dobře, abych Vás hostila sama, ale ráda bych dostala příležitost Vás poznat alespoň takto.

Doufám, že moje pozvání přijmeš. O veškeré cestovní a logistické záležitosti se postará koordinátor letních pracovních sil Edward Franklin, jehož můžeš kontaktovat prostřednictvím e-mailu níže.

S nejupřímnějšími pozdravy

Mildred Storyová

Přečtu si to dvakrát, pak papír složím a položím na stůl. Nevzhlédnu, ale cítím na sobě mámin pohled; čeká, co na to řeknu. Teď už se mi chce vážně čůrat, ale i tak se musím ještě napít vody, aby se mi rozvázal jazyk, a teprve pak ze mě vyletí slova: „Tuhle kravinu někdo myslí vážně?“

Ať už ode mě máma čekala jakoukoli odpověď, tohle si asi nepředstavovala. „Prosím?“

„Musím si to ujasnit,“ řeknu, a zatímco cpu dopis zpátky do obálky, tváře se mi rozhořívají. „Tahle ženská, kterou jsem v životě neviděla – která tě bez mrknutí vyškrtla ze svého života, která se nedostavila na tvou svatbu ani na moje křtiny ani na jinou událost spojenou s touhle rodinou v posledních pětadvaceti letech, která nezavolala, nenapsala e-mail ani dopis až… ano, až doteď – tak tahle ženská chce, abych pracovala v jejím letovisku?“

„Myslím, že se na to nedíváš ze správné perspektivy, Milly.“

Zvýším hlas, až skoro ječím. „A jak se na to mám dívat?“

„Psst,“ sykne máma a rozhlédne se po místnosti. Jestli máma něco nenávidí, pak jsou to scény. „Je to příležitost.“

„Příležitost k čemu?“ zeptám se. Zaváhá a zakroutí si s koktejlovým prstenem – jenž má k pětikarátovému smaragdovému zázraku, který jsem vídala na babiččině ruce na starých fotografiích, daleko – a najednou mi to dojde.

„Ne, počkej – neodpovídej. To byla špatně položená votázka. Měla jsem říct pro koho.“

„Otázka,“ řekne máma. Fakt si nemůže pomoct.

„Podle tebe to je příležitost, jak zase získat její přízeň, že jo? Jak být… odvyděděna.“

„Takové slovo neexistuje.“

„Bože, mami, nemůžeš to nechat být? Nejde tu přece o moje vyjadřovací schopnosti!“

„Promiň,“ řekne máma a mě to tak zaskočí, že ani nedokončím výlev, k němuž jsem směřovala. Máma má oči pořád jasné, ale teď má slzy na krajíčku. „Já jen… Je to moje matka, Milly. Na zprávu od ní jsem čekala léta. Nevím, proč teď, proč ty, proč tohle, ale konečně se ozývá. Když jí teď nevyhovíme, možná už další šanci nedostaneme.“

„Šanci na co?“

„Na to ji znovu poznat.“

Mám na jazyku odseknutí Koho to zajímá, ale spolknu ho. Taky jsem měla v úmyslu pokračovat ve stylu Až doteď se nám vedlo dobře bez ní, jenže to není pravda. Nevede se nám dobře.

Máma žije na pokraji jámy jménem Mildred Storyová a žije tam celý můj život. Proměnilo ji to v člověka, který si ode všech udržuje odstup – dokonce i od mého táty, a to jsem si jistá, že ho milovala, jak jen byla schopná někoho milovat. Když jsem byla malá, pozorovala jsem je a přála si taky něco tak dokonalého. Když jsem však trochu vyrostla, začala jsem si všímat všech těch maličkostí, jimiž od sebe máma tátu odstrkovala. Jak tuhla při objetích, jak se vymlouvala na práci, aby mohla zůstat venku, dokud jsme nešli spát, a jak rušila rodinné vycházky kvůli migrénám, které ji v práci nikdy netrápily. Její chlad a uzavřenost nakonec dospěly do stavu, kdy kritizovala úplně všechno, co táta řekl nebo udělal. To všechno vedlo nakonec až do bodu, kdy ho požádala, aby odešel.

Když je teď táta pryč, dělá totéž se mnou.

Nakreslím na orosenou sklenici s vodou otazník.

„Chceš, abych na celé léto odjela?“ zeptám se.

„Budeš nadšená, Milly.“ Když si odfrknu, dodá: „Ne, vážně. Je to úžasné místo a o práci tam se ucházejí mladí lidé odevšud. Je tam vlastně dost velká konkurence. Ubytování pro zaměstnance je krásné, máš přístup k veškerému příslušenství – je to jako dovolená.“

„Dovolená, na níž mám být babiččiným zaměstnancem.“

„Budeš tam se sestřenicí a bratrancem.“

„Vždyť je neznám.“ Aubrey jsem neviděla od doby, co se rodina strýčka Adama odstěhovala do Oregonu – a to nám bylo pět. Jonah žije na Rhode Islandu, což není tak daleko, ale máma s jeho tátou skoro nemluví. Všichni jsme se naposledy sešli na narozeninách strýčka Anderse, když mi bylo osm. O Jonahovi si pamatuju jen dvě věci: zaprvé, praštil mě přes hlavu plastovým netopýrem a pak se tvářil zklamaně, když jsem se nerozbrečela. A zadruhé, nafoukl se jako balón, když snědl jednohubku, na niž byl alergický, přestože ho jeho máma varovala, aby se od nich držel dál.

„Můžeš je poznat. Všichni jste stejně staří a nemáte žádné sourozence. Bylo by hezké, kdybyste si byli blíž.“

„Myslíš tak, jako jste si blízcí ty a strýčkové Adam, Anders a Archer? Vždyť spolu skoro nemluvíte! Nemám se sestřenicí a bratrancem nic společného.“ Strčím jí obálku zpátky. „Neudělám to. Nejsem pes, abych přiběhla, sotva ona zavolá. Kromě toho nechci být celé léto pryč.“

Máma znovu začne otáčet koktejlovým prstenem. „Napadlo mě, že to řekneš. A chápu, že žádám hodně. Takže bych ti za to chtěla na oplátku něco dát.“ Ruka jí vyjede k masivnímu zlatému řetízku, který se na podkladě černých šatů zářivě blyští. „Vím, jak jsi vždycky zbožňovala ten můj náhrdelník s diamantovou slzou. Co kdybych ti ho dala jako poděkování?“

Trochu se v židli narovnám a už si představuju, jak se mi přívěsek třpytí na krku. Snila jsem o něm léta. Ale myslela jsem si, že to bude dárek – ne úplatek.

„Proč mi ho nedáš prostě proto, že jsem tvoje dcera?“ To mě zajímalo vždycky, ale nikdy jsem se neodvážila zeptat. Možná jsem se bála, že se mi dostane stejné odpovědi jako tátovi, nikoli slovy, ale činy: Nejsi dost dobrá.

„Je to dědictví,“ odpoví máma, což je ve skutečnosti spíš voda na můj mlýn. Položí pěstěnou ruku na obálku a já se zamračím. Ne že by otevřeně naléhala. Spíš se snaží těžit ze situace. „Vždycky jsem si myslela, že ti ho dám, až ti bude jednadvacet, ale kdybys měla strávit léto v mém domově – bylo by asi vhodné ti ho předat dřív.“

Tiše si povzdechnu, vezmu si obálku a obracím ji v prstech, zatímco máma popíjí víno a je spokojená, že ustupuju. Nevím, co mě frustruje víc: že se mě máma snaží vydírat, abych strávila léto prací pro babičku, kterou jsem v životě neviděla, nebo skutečnost, že to nepochybně zabere.

KAPITOLA DRUHÁ

AUBREY

Natáhnu prsty k hladké stěně bazénu. Sotva se jí dotknu, obrátím se a začnu poslední bazén. Tohle mám na plaveckých závodech nejraději: voda mi proudí kolem napjatých končetin a já, napumpovaná adrenalinem, kloužu setrvačnou silou vpřed. Někdy se vynořím později, než bych měla, čemuž trenérka Matsonová říká vykolejení: drobná chybička v technice, která může znamenat rozdíl mezi dobrým a skvělým plavcem. Většinou se to snažím napravit. Ale dneska? Dneska bych pod vodou zůstala věčně, kdybych mohla.

Konečně vyplavu nad hladinu, nadechnu se a vrátím se do rytmu pravidelných temp. Ramena mě pálí a nohy v příjemně bezmyšlenkovitém pohybu víří vodu, dokud se prsty znovu nedotknou dlaždiček. Sundám si brýle, oddechuju, a než se podívám na výsledkovou tabuli, promnu si oči.

Sedmá z osmi, to je na dvě stě metrů zatím můj nejhorší finiš. Před dvěma dny by mě takový výsledek zdrtil. Ale když teď pozoruju trenérku, jak s rukama v bok zírá na tabuli, cítím jen jiskřičku vítězoslavného vzteku.

To máš za to.

A stejně už je to jedno. Za ashlandskou střední už beztak nikdy závodit nebudu. Dneska jsem dorazila jen proto, aby náš tým nemusel odstoupit.

Vylezu z bazénu a vezmu si z lavičky ručník. Tahle dvoustovka byla moje poslední disciplína na posledních závodech sezony. Za normálních okolností by na tribuně seděla máma a postovala přehnaně dlouhá videa na facebooku, já bych zůstala u bazénu a chystala se fandit kamarádům z týmu při štafetě. Jenže máma tu není a já u bazénu nezůstanu.

Bosky po dlaždičkách doťapu do prázdné šatny a ze skříňky 74 vytáhnu sportovní tašku. Hodím do ní čepici a brýle a přes mokré plavky si natáhnu tričko a kraťasy. Pak vklouznu do žabek a pošlu zprávu: Je mi špatně. Počkáš na mě u dveří?

Když se vrátím k bazénu, je štafeta v plném proudu. Ostatní z týmu, kteří zrovna nezávodí, stojí podél bazénu a jsou příliš zaujatí fanděním, než aby si všimli, že se plížím pryč. Stáhne se mi hruď a začnou mě pálit oči, ale pak vedle skákacího prkna zahlédnu trenérku Matsonovou. Předklání se, blonďatý culík jí plandá přes rameno a křičí na Chelsea Reynoldsovou, aby zrychlila tempo, a mě zničehonic přepadne téměř neodolatelná touha k ní přiskočit a strčit ji do bazénu.

Na jednu skvostnou vteřinu si dovolím představovat, jaké by to bylo. Sobotní davy v Ashlandském rekreačním středisku by oněměly překvapením a všichni by natahovali krky, aby líp viděli. To je Aubrey Storyová? Co to do ní vjelo? Nikdo by nevěřil vlastním očím, protože já jsem úplně poslední člověk, od něhož by někdo čekal scénu.

A taky jsem pěkná srábotka. Takže pokračuju v chůzi. U východu přešlapuje známá vytáhlá postava. Můj přítel Thomas má na sobě basketbalový dres Trail Blazers, který jsem mu koupila, a tmavé vlasy má jako vždycky v létě zastřižené nakrátko. Když se přiblížím, sevření v žaludku trochu povolí. S Thomasem spolu chodíme od osmé třídy – před měsícem jsme měli čtvrté výročí – a padnout mu do náruče je jako vklouznout do horké vany.

Možná až příliš. „Jsi úplně mokrá,“ řekne Thomas a vyprostí se z mého mokrého objetí. Obezřetně si mě prohlédne od hlavy k patě. „A je ti špatně?“

Za celou dobu, co mě Thomas zná, jsem byla možná jednou nastydlá. Jsem podivuhodně odolná vůči virům a bakteriím. „To po Storyových nemáš,“ říká vždycky s povzdechem táta. „Nás dokáže pouhý náznak viru vyřadit z provozu na celé dny.“ Když to říká, zní to skoro vychloubačně, jako by byla jeho strana rodiny tvořena vzácnými a křehkými skleníkovými květinkami, zatímco já s mámou jsme odolný plevel, kterému se daří kdekoli.

Při pomyšlení na tátu se mi znovu stáhne žaludek. „Jen se cítím trochu divně,“ řeknu Thomasovi.

„Možná jsi to chytla od mámy.“

Když jsem totiž Thomase včera prosila, jestli by mě sem dneska odvezl, řekla jsem mu právě tohle: že se máma necítí dobře. Pravý důvod jsem mu neřekla ani ráno při cestě sem. Nedokázala jsem najít správná slova. Když se teď ale blížíme k jeho hondě, pocítím nutkání ze sebe všechno vysypat a uleví se mi, když se ke mně obrátí se znepokojeným výrazem v očích. Jen potřebuju, aby se zeptal Co se děje?, a všechno mu řeknu.

„Nebudeš zvracet, že ne?“ zeptá se. „Zrovna jsem vyluxoval auto.“

Zklamaně otevřu dveře spolujezdce. „Ne. Jen mě bolí hlava. Na chvilku si lehnu a bude to dobré.“

Přikývne, nic netuší. „Tak to tě odvezu domů.“

Uf. Domů. Předposlední místo, kam právě teď chci. Ale musím tam trčet ještě pár týdnů, než bude čas vyrazit na ostrov Gull Cove. Je to zvláštní; nejdřív byl celý ten podnik divný a nepříjemný, a najednou se ze něj stalo vítané vysvobození.

Thomas nastartuje a já vytáhnu telefon, abych se podívala, jestli bratranec nebo sestřenice něco přidali do naší skupinové konverzace. Milly ano; poslala nám svůj cestovní rozpis a otázku. Zkusíme všichni trefit stejný trajekt?

Když jsem poprvé dostala do ruky babiččin dopis – táta okamžitě usoudil, že budu bez námitek souhlasit – hned jsem si bratrance i sestřenici vyhledala na netu. Milly jsem na sociálních sítích našla snadno. Poslala jsem jí na instagramu žádost o sledování a ona ji okamžitě přijala a odemkla timeline plnou fotek s kamarády. Všichni jsou na nich krásní, a ze všech nejkrásnější je moje sestřenice. Má bílou pleť a k tomu japonské geny a mnohem víc než já se podobá Storyovým – má tmavé vlasy, je štíhlá, má velké, výrazné oči a lícní kosti, pro které by leckdo vraždil. Já jsem naproti tomu po mámě: blonďatá, pihatá, sportovní typ. Jediné, co mám se svou elegantní babičkou společného, je vínové mateřské znaménko na pravém předloktí; babička má téměř stejně velké a stejně tvarované na levé ruce.

Jak vypadá Jonah, nemám tušení. Vypátrala jsem ho jen na facebooku, kde má místo profilové fotky obrázek DNA. Má tam všeho všudy sedm přátel a já mezi nimi nejsem, protože moji žádost o přátelství pořád nepřijal.

Jonah do naší společné skupiny skoro nepřispívá, a když ano, tak si stěžuje. To, že musí jet na léto na ostrov Gull Cove, ho štve ještě víc než Milly a mě. Zatímco Thomas vyjíždí z parkoviště před střediskem, rozptýlím se projížděním včerejší konverzace.

Jonah: Je to celé kravina. V létě jsem měl jet na tábor. Milly: Cože, ty jsi táborový vedoucí?

Jonah: Myslím jiný tábor. Vědecký tábor. Panuje tam velká konkurence. Je skoro nemožné se tam dostat, a teď ho mám propásnout?

Jonah: A kvůli čemu? Kvůli mizerně placenému drhnutí záchodů pro ženskou, která nenávidí naše rodiče a dost pravděpodobně nenávidí i nás.

Aubrey: Nebudeme mýt záchody. Nečetl jsi e-mail od Edwarda?

Jonah: Od koho?

Aubrey: Od Edwarda Franklina. Koordinátora letních pracovních sil. Je tam spousta prací, z nichž si můžeš vybrat. Já budu plavčice.

Jonah: Aleluja!

Milly: Nemusíš být tak kousavý.

Milly: A vůbec, kdo dneska říká „aleluja“? Kolik ti je, 80?

Dalších deset minut se dohadovali a já jsem se nenápadně vytratila, protože… Konflikty. Na to mě neužije.

Příbuzného ze strany Storyových jsem naposledy viděla těsně poté, co jsme se přestěhovali do Oregonu – to když se tátův nejmladší bratr stavil na víkend. Strýček Archer nemá děti, ale sotva přijel, kecl si ke mně na podlahu a že mi jakožto expert na lego pomůže s rozestavěným městečkem. O pár hodin později se mi vyzvracel do krabice s hračkami. Teprve nedávno mi došlo, že byl celou dobu opilý.

Dokud táta o svých bratrech a sestře ještě pravidelně mluvil, mluvil o nich a o sobě jako o Čtyřech áčkách.

Adam, Anders, Allison a Archer, všichni narození rok od sebe. Každý měl v rodině jasně danou roli: Adam byl hvězdný sportovec, Anders geniální výstředník, Allison odměřená kráska a Archer okouzlující vtipálek.

Strýček Anders, Jonahův táta, je jediný, kdo nezdědil pěkný vzhled. Na starých fotkách je malý, vyzáblý, má ostré rysy, obočí jako lomítka a na tenkých rtech mu neustále pohrává úšklebek. Tak si představuju Jonaha, když čtu jeho zprávy.

Už už se chystám mobil odložit, když se objeví nová zpráva od Milly přímo pro mě. Je to poprvé, co napsala jen mně a ne Jonahovi. Aubrey, mám na tebe důležitý dotaz: zdá se mi to, nebo je Jonah totální idiot?

Koutky úst se mi roztáhnou do úsměvu a odepíšu: Nezdá. Otevřu přihrádku, kde Thomas skladuje praktickou sbírku sladkostí, a vyberu si skořicovou taštičku s přírodním cukrem. Úplně ji nemusím, ale mám vždycky po závodech návaly hladu a teď mi kručí v břiše.

Milly: Nikdo z toho přece nejsme dvakrát nadšení. Já například možná nejsem přihlášená na tábor géniů, ale pořád mám spoustu věcí, které bych dělala raději.

Než stačím odpovědět, cinkne další zpráva, tentokrát od Jonaha v naší skupinové konverzaci. Tenhle trajekt mi nevyhovuje, a navíc nechápu, proč bychom měli dorazit současně.

Milly: Omg, proč je to takovej blbec??? Jonah: Prosím?

Milly: …

Milly: Promiň, špatná konverzace.

Milly, v naší soukromé konverzaci: Do hajzlu.

S plnou pusou taštičky se rozesměju a Thomas na mě pohlédne. „Co tam máš tak vtipného?“ zeptá se.

Polknu. „To ta moje sestřenice Milly. Myslím, že se mi bude líbit.“

„To je dobře. Aspoň to léto nebude úplná ztráta času.“

Thomas zabubnuje prsty o volant a zabočí do mojí ulice. Je úzká a klikatá a lemují ji nevelké jednopodlažní a dvojpodlažní domy. Koupili jsme to tu pro začátek poté, co táta skoro před deseti lety vydal první román. Žádný trhák z toho nebyl, ale kritika ho přijala natolik příznivě, že dostal smlouvu na druhý román. Který doteď nenapsal, ačkoli od mé základky neměl jiné zaměstnání než „spisovatel“. Dlouho jsem si myslela, že je placený za to, aby knížky četl, a ne je psal, protože nic jiného nedělal. Ukázalo se, že placený nebyl vůbec.

Thomas zajede na příjezdovou cestu a zastaví, ale motor nechá běžet. „Chceš jít dovnitř?“ zeptám se.

„Ehm.“ Thomas se zhluboka nadechne a nepřestává prsty bubnovat o volant. „No, říkal jsem si…“

Olíznu si rty , které chutnají po skořici a chlóru, a čekám, až bude pokračovat. Když se k tomu nemá, pobídnu ho. „Co sis říkal?“

Ramena mu ztuhnou a pak jimi pokrčí. „Já jen že… dneska ne. Mám něco na práci.“

Nemám sílu vyzvídat, co to je. Nakloním se k němu, abych mu dala pusu, ale Thomas se odtáhne. „Radši ne. Nechci se nakazit.“

Dotčeně se stáhnu. To mám nejspíš za to lhaní. „Dobře.

Napíšeš mi?“

„Jasně,“ řekne Thomas. Sotva vylezu z auta a zabouchnu dveře, vycouvá z příjezdové cesty. Dívám se, jak mizí ulicí, av žaludku mám nepříjemný pocit. Ne že by Thomas pokaždé, když mě veze domů, čekal, až zmizím ve dveřích, ale takhle rychle obyčejně nevystartuje.

V domě panuje ticho. Když je doma máma, má vždycky puštěnou hudbu, většinou devadesátkový grunge, který měla ráda na vysoké. Na vteřinu zadoufám, že mám dům pro sebe, ale sotva vkročím do obýváku, zastaví mě tátův hlas.

„Co že jsi tak brzy zpátky?“

Obrátím se; uvidím ho sedět v koženém křesle, které je pro stísněný kout našeho obýváku moc velké, a sevře se mi žaludek. Je to jeho spisovatelské křeslo, které máma koupila, když mu vyšla kniha. Víc by mu to slušelo v nějaké pracovně lomeno knihovně s knihami až do stropu, s velkolepým mahagonovým stolem a krbem. Na klíně se tátovi rozvaluje naše mourovatá kočka Eloise. Když neodpovím, táta se zeptá: „Jak dopadly závody?“

Zůstanu na něj zírat. Přece nemůže čekat, že mu normálně odpovím. Ne po té jobovce, kterou nám včera oznámil. Jenže on se na mě klidně dívá a prstem si drží stránku, kde přestal číst. Tu obálku poznávám, tlusté černé písmo na bledém, téměř vodovkovém pozadí. Prolomené ticho od Adama Storyho. Jeho román o někdejším vysokoškolském sportovci, který se proslaví jako spisovatel, ale pak si uvědomí, že ve skutečnosti chce žít mimo systém – jenže jeho zdivočelí fanoušci ho nenechají na pokoji.

Mám důvodné podezření, že táta doufal, že se z té knihy stane jeho autobiografie. To se nestalo, ale on si ji stejně minimálně jednou do roka čte.

Klidně si čti, pomyslím si a zvedne se mi tlak. Nikdo jiný to neudělá.

Nahlas to ale neřeknu. „Kde je máma?“

„Tvoje matka…“ Táta zaváhá a mžourá proti slunci, které mu skrz francouzské okno svítí do očí. Světlo mu v tmavých vlasech dělá zlaté odlesky, které si nezaslouží.

Sevře se mi srdce při pomyšlení, jak bezhlavě jsem tátu doteď uctívala. Byla jsem hluboce přesvědčená, že je úžasný, jedinečný a že je předurčen ke skvělým věcem. Cítila jsem se poctěna, že mě pojmenoval jménem od A. Jsem páté áčko, říkala jsem si vždycky, a jednoho dne budu stejná jako on. Úchvatná, tajemná a trochu tragická postava. „Tvoje matka potřebuje trochu času.“

„Trochu času? Cože? Jako že se… odstěhovala?“ Ale sotva to řeknu, vím, že to není pravda. Máma by neodešla, aniž by mi to řekla.

Eloise se s trhnutím probudí, seskočí na zem a projde obývákem s podrážděným výrazem, který nasadí vždycky, když ji někdo probudí při šlofíku. „Stráví odpoledne s tetou Jenny,“ řekne táta. „Potom se uvidí.“ V hlase mu zazní nový tón – rozmrzelost s příměsí vzteku. „Je to těžké pro nás všechny.“

Zírám na něj, v uších mi hučí krev a představuju si, že zareaguju tak, jak bych si přála: hlasitým, nevěřícným smíchem. Smála bych se a mířila k němu, a až bych byla dost blízko, vytrhla bych mu knihu z ruky a hodila mu ji na hlavu. A pak bych mu pověděla pravdu: Žádné my už není. To už je zničené a všechno je to jen tvoje vina.

Jenže nic z toho ani neřeknu, ani neudělám. Stejně jako jsem nestrčila trenérku do bazénu. Místo toho prkenně přikývnu, jako by to, co právě řekl, dávalo nějaký smysl. Pak se tiše dovleču do patra ke dveřím své ložnice a opřu hlavu o chladivé bílé dřevo.

Však vy víte, co jste udělali. Tak to stálo v babiččině dopise před mnoha lety a táta vždycky tvrdil, že se babička plete. „Nemůžu to vědět, protože se nic nestalo,“ říkal. „Neexistuje nic, co bychom já, mí bratři nebo sestra udělali, aby to ospravedlnilo takové jednání.“ A já mu bezvýhradně věřila. Věřila jsem, že je v tom nevinně, že je obětí bezpráví a že moje babička musí být chladná, náladová, a možná dokonce šílená.

Nicméně včera jsem poznala, jak snadno táta dokáže lhát.

A teď už nevím, čemu mám věřit.

KAPITOLA TŘETÍ

 JONAH

Přijedu pozdě.

Už tři hodiny sedím v autě v koloně na stodvacetikilometrové trase z Providence do Hyannisu. Je to nejdelší a nejdražší cesta Uberem v mém životě.

„Tak to obvykle poslední červnový víkend chodí,“ řekne můj řidič Frederico, zatímco se šineme sobotní dopravou přes Cape Cod. Na semaforu, pod nímž se chystáme projet, naskočí oranžová a Frederico šlápne na brzdu. „Ale co naděláme, hm?“

Zaskřípu zuby. „Tak například jste mohl projet ta světla.“

Frederico mávne rukou. „To za to nestojí. Dneska jsou všude policajti.“

Podle Google Maps nás od trajektu, který mě má odvézt na ostrov Gull Cove, dělí jen něco přes kilometr a půl. Jenže i kdybychom semafor projeli na červenou, řada aut před námi se sotva hýbe. „Jede mi to za deset minut,“ řeknu a předkloním se, až se koleny dotýkám sedadla před sebou. Ten, kdo jel naposledy s Fredericem na sedadle spolujezdce, měl rád hodně místa na nohy. „Stihneme to?“

„Hmmmm,“ vytáčí se. „Nemůžu s jistotou říct, že to nestihneme.“

Podrážděně si odfrknu a začnu cpát papíry zpátky do složky na klíně. Je plná novinových výstřižků a vytištěných článků o Gull Cove a Mildred Storyové – hlavně ale o ostrově, protože Mildred je v podstatě poustevnice. Jediná společenská událost, na které se objevuje, je každoroční letní slavnost v letovisku Gull Cove. V místních novinách Gull Cove Gazette jsem našel její fotku z loňské slavnosti; Mildred má na sobě obrovský okázalý klobouk a rukavice a nese se jako anglická královna. Vedle ní stojí Donald Camden, její právník a odesílatel nechvalně známého dopisu s větou Však vy víte, co jste udělali. Působí jako samolibý kretén, který se vyžívá ve své práci.

Mildred je známá především jako mecenáška umění. Zjevně vlastní obrovskou soukromou sbírku obrazů a soch a utrácí hromady peněz za podporu místních umělců. Bez ní už by nejspíš na tomhle předraženém kusu šutru, kterému říkají ostrov, žádná umělecká komunita nebyla. Aspoň to jí slouží ke cti.

Na konci složky mám pár věcí o Aubrey, Milly a jejich rodičích. Staré recenze na knihu Adama Storyho, zprávy o Aubreyiných plaveckých závodech, článek o tom, jak se Toshi Takahashi stal společníkem v jedné z největších newyorských právních firem. Dokonce jsem ve staré svatební příloze New York Times vyhrabal dvacet let starý článek o jeho svatbě s Allison Storyovou. O jejich rozvodu jsem ale nic nenašel.

Možná je trochu divné si s sebou vozit takové věci, ale já ty lidi neznám. A když něco neznám, zkoumám to.

Strčím složku do sportovní tašky a zapnu ji. Je to taška, která má vystačit na čtrnáctidenní tábor. Mně musí vystačit na dva měsíce, ale stejně si toho moc nevezu. „Neznáte nějaké boční ulice?“ zeptám se Frederica. Zbývá osm minut.

„Tohle jsou boční ulice,“ odpoví Frederico a podívá se na mě zpětným zrcátkem. „Jsi rychlý?“

„Cože?“

„Uběhneš kilometr a půl za pět minut?“

„Sakra,“ vydechnu, když pochopím, co tím myslí. „To nemyslíte vážně.“

„Nehýbeme se z místa, chlapče. Být tebou, tak už běžím.“

Zoufale zavrčím: „Mám tašku!“

Frederico pokrčí rameny. „Vypadáš docela ve formě.

Buď to, nebo ti odpluje trajekt. Kdy jede další?“

„Za dvě a půl hodiny.“ Podívám se na palubní desku – sedm minut do odjezdu – a rozhodnu se. „Do prdele. Běžím.“ Kilometr a půl přece není tak dlouhá vzdálenost, ne? Nemůže to být tak hrozné. Lepší než zůstat trčet v přístavu na další tři hodiny. Frederico zastaví, abych mohl vystoupit, a já si nasadím ucha tašky na ramena jako batoh.

Řidič ukáže z okýnka. „Podle GPS to je napravo. Mělo by to být přímo na konci téhle ulice. Hodně štěstí.“

Bez odpovědi zamířím k travnatému pruhu podél silnice a rozběhnu se. Prvních třicet vteřin to jde, ale pak nastane peklo: taška mi nepříjemně buší do zad, přes tenké podrážky levných tenisek cítím kamení na cestě a plíce mi začínají hořet. Frederico se spletl: nejsem ve formě. Možná tak vypadám, protože každý den několik hodin tahám krabice, ale nesprintoval jsem ani nepamatuju. Plíce to nezvládají a každou vteřinou se to zhoršuje.

Nicméně běžím dál a ještě natahuju krok, protože se mi nezdá, že bych se blížil. V krku mám tak sucho, až to bolí, a plíce se mi div neroztrhnou. Minu laciný motel, rybí restauraci a minigolfové hřiště. Vzduch je horký a dusný, takový, jaký vám ulpí na kůži, i když klidně stojíte, vlasy mám zpocené a triko se mi potem lepí na hruď.

Byla to chyba. Obrovská. Jak vysvětlím rodičům, že jsem zkolaboval na nějaké capecodské ulici?

Kupodivu pořád utíkám a taška mě při každém kroku bolestivě uhodí do zad. V očích mě pálí pot a sotva přes něj vidím, ale bez ustání mrkám, dokud nerozeznám hranu nízké bílé budovy. Přibližuje se a nakonec uvidím dlážděnou cestičku a ceduli přepravní společnosti STEAMSHIP AUTHORITY. Nevím, kolik času uběhlo, ale jsem tu.

Celý udýchaný se dopotácím k okýnku s lístky. Žena za sklem, silně namalovaná blondýna s natupírovanou ofinou, na mě pobaveně pohlédne. „Moc mi tu nehekej, fešáku. Pro mě jsi trochu mladý.“

„Lístek,“ zalapám po dechu a sahám do kapsy pro peněženku. „Na… trajekt… v jednu… dvacet.“

Zavrtí hlavou a mně spadne srdce do kalhot. Pak řekne:

„Rád necháváš věci na poslední chvíli, viď? Skoro ti to ujelo. Bude to osmnáct dolarů.“

Na to, abych jí poděkoval, už mi nevystačí dech. Zaplatím, popadnu lístek a vejdu dveřmi do haly. Je větší, než jsem čekal, takže přidám do kroku, zamířím k východu a jednu ruku si tisknu k boku, v němž mě nesnesitelně píchá.

Existuje asi tak padesátiprocentní šance, že než se dostanu na loď, hodím šavli.

Když dorazím na molo, skoro nikdo na něm není, jen pár lidí, kteří mávají osobám na trajektu. U vstupu na lávku, která spojuje molo s lodí, stojí chlap v bílé košili a tmavých kalhotách. Podívá se na hodinky, chytí řetěz, který volně visí k zemi, a zahákne ho mezi dva sloupky na kraji lávky. Pak vzhlédne a zahlédne mě, jak se k němu ženu s lístkem vysoko nad hlavou.

Nedělej to, pomyslím si. Nebuď kokot.

Vezme si ode mě lístek a řetěz zase odepne. „To bylo jen tak tak. Šťastnou cestu, chlapče.“

Nebyl to kokot. Díky bohu.

Dovrávorám přes lávku ke vstupu na trajekt a skoro zasténám úlevou, když mě přivítá chládek klimatizace. Pak se zhroutím na světlemodrou židli. Zalovím v tašce, vytáhnu lahev s vodou a na tři mocné loky vypiju skoro celý její obsah. Zbytek si vyliju na hlavu.

Poznámka pro mě: okamžitě musím začít běhat, protože tohle byla tragédie.

Mí spolucestující mě ignorují. Všichni jsou zjevně v prázdninovém módu; na sobě mají kšiltovky, žabky i trička s motivem, který je – jak si teď začínám uvědomovat – zřejmě oficiálním logem ostrova Gull Cove: je to kruh s obrysem racka uvnitř a nad ním písmena GCI, Gull Cove Island.

Klidně sedím, dokud nezačnu dýchat normálně, pak z tašky vytáhnu turistickou brožuru o ostrově Gull Cove a zhruba vprostředku nalistuju sekci o dopravě. Plavba trvá dvě hodiny dvacet minut a cestou poplujeme kolem ostrovů Martha’s Vineyard a Nantucket. Gull Cove je menší než tyhle ostrovy – to je co říct, vzhledem k tomu, že Nantucket má na délku jen čtrnáct kilometrů – a podle prospektu je prý „odlehlejší a rozeklanější“.

Překlad: míň hotelů a horší pláže.

Odložím brožuru a prohlížím si dav. Zdá se, že lidi si nechávají zavazadla, kde je napadne, a tak svou tašku nacpu pod sedadlo a vstanu. Mohl bych to tu aspoň prozkoumat.