© Hana Frištenská Štarková, 2019

ISBN 978-80-7617-883-0

Martinovi a všem, kterých se to týká

PROLOG

Ještě pár let a už to nenapíšu. Stárnu a moje hlava se mění, vysychá.

Byla by škoda příběhy těch lidí nenapsat. Tři příběhy, tři variace na jeden osud. Vlastně čtyři příběhy a čtyři variace na jeden osud. Protože i vypravěčka má svůj příběh, který tvoří s těmi třemi jeden celek. Protože vypravěčka je v tomto příběhu v roli svědka, toho, který je dosvědčí. Všichni je potřebujeme – blízké lidi, kteří nás po dlouhý úsek života doprovázeli, pozorovali nás, žili ho s námi a mohou nás dosvědčit. Bez nich by se náš život změnil v pouhou řadu teď a tady. Nebo v soubor vlastních osamocených a nepravdivých interpretací. Běda tomu, kdo nemá svědky!

Tihle tři jsou tajemným způsobem jeden. Alespoň v životě vypravěčky. Byli to lidé z masa a krve, páni svých životů a zajatci svých osudů. Ale zároveň tvořili celek. Byli celkem židovského příběhu v našich časech, různým způsobem jeho prožití, různými formami jeho naplnění. A protože už nežijí, a vypravěčka je tím pádem vidí v jejich celistvosti jako dokončené hory v nějakém pohoří, třeba v Judských horách v Izraeli, může se pokusit jim v jejich dokončenosti lépe porozumět.

Odkud se vzalo její přesvědčení, že jsou celek?

Protože je mnohé spojovalo. Nejprve a nejvíc – byli to Židé.

Na jejich příběhy to mělo zásadní vliv, utvářelo je to od narození až po smrt v dobrém i ve zlém. Židovský příběh je totiž úděl. A každý z nich jej prožíval jinak a jinak mu dostál.

Ester – to je to silné a mohutné v židovském údělu, to životaschopné, to, co zrodilo a dodnes chrání Izrael, to je to, co stvořilo Ester z ohrožené Zdenky.

Lajbi je ortodoxní židovství, ten úděl plný povinností, pocitů vin, vzpour a obav, že svému údělu nedostojí. Židovství, to je to, co Lajbiho vrátilo do osudu Arjeho a co definitivně poznamenalo život vypravěčky.

Valinka je to nejsmutnější, to, co je v židovském údělu jedem, nebezpečím sebezničení.

Taky je spojoval Izrael.

Ester tam žila, vytvořila velkou rodinu a taky jednou našla vodu a zvítězila.

Lajbi se tam přestěhoval až po své smrti, aby se stal už navždy Arjem a počkal tam na svého Mesiáše.

Valinka tam hledala sama sebe a úlevu, ale nebyla tam pro ni.

Spojovalo je i Československo. Ti tři se tu narodili a žili, mluvili česky, tuhle zem milovali a určitě měli ve svých životech období, kdy se na ni snažili zapomenout. Všem třem, každému v jiné historické etapě, ublížila… A všichni ji nakonec opustili. Ester a Lajbi do Izraele, Valinka do Německa.

A nakonec je spojovala vypravěčka.

Jejím prostřednictvím se jejich životy v určitých okamžicích propojily. Poznala se v Izraeli s Ester, Valinčina matka poznala v Praze Lajbiho, Ester se modlila na Lajbiho hrobě kadiš, když ten bílý hrob s podhlavníčkem na Olivové hoře konečně našli.

V ní se ti lidé protnuli a sehráli svoji důležitou roli, kterou v sobě bude nosit, co živa bude. Prostřednictvím nich se mnohé dozvěděla, mnoho podstatného zažila a něco i pochopila, a nakonec se s mnohým vyrovnala. Nepoznat byť jen jednoho z nich nebyl by celek úplný. Rozhodně by nebyl úplný.

Ještě donedávna se dívala na nasvícenou scénu, kde se Lajbi, Ester a Valinka pohybovali, mluvili, jednali, trpěli a smáli se a snažili se o tolik věcí. Ted už jsou pryč, kus skončil a scéna pohasíná. Rychle, rychle, než se vypravěčka, které budeme říkat Hany po její židovské babičce, párkrát vyspí a oni ztratí svoje barvy, vůně a smysl.

KAPITOLA I.

O ženě a zemi

Zdenka Z Jihlavy

Bylo to koncem léta 1990. Hany zavolal jeden známý:

„Mám tu nějaké lidi z Izraele. Nemám dost času, tak mě napadlo, jestli by ses jim nechtěla jedno odpoledne věnovat.“

„To víš, že jo. Chtěla.“

Z mnoha důvodů, které byly vlastně jen jeden. Už nějakou dobu si přála aspoň zprostředkovaně se setkat s touto vzdálenou zemí, k níž měla, a i po mnoha návštěvách má, zvláštní vztah. Ovšem ví určitě, že jí tehdy, toho letního odpoledne ani ve snu nenapadlo, že jí takovou cestu osud nadělí. A ne jednou, mnohokrát. A tak se koncem léta 1990 přihodilo, že Hany zase jednou náhoda, nebo chcete-li osud, dopřály výsostné setkání toho druhu, které dokáže významně ovlivnit nebo dokonce změnit řečiště našich privátních životů.

Vždycky všechno důležité začíná dávno před tím, než se to skutečně stane. Protože kdo ví, zda by se bylo toto setkání uskutečnilo, nebýt jednoho definitivního rozchodu pět let předtím. Slunečného babího léta roku 1985 odletěl letadlem společnosti Swissair do Izraele a do věčnosti její otec. Odletěl v kovové rakvi, už ne jako Ludvík nebo Lajbi, poté co tady všechno odložil, všechny své touhy, obavy a radosti, všechny způsoby své existence, všechny své lidi; už ne jako Ludvík, ale jen pod svým židovským jménem Arje, Lvíček. Aby se vrátil do země, kterou sice za svého života nikdy neviděl, ale s níž byl pevně spojen svým židovským údělem. Symbolicky ho na této daleké cestě nikdo nedoprovázel – nebylo to možné vzhledem k ničemným poměrům v téhle zemi. Vlastně nejspíš by si doprovod ani nepřál, protože se před smrtí rozhodl všechno a všechny opustit a vrátit se do zaslíbené krajiny svých předků, do nekonečných generací ortodoxních Židů, ke svým mrtvým, kterým nic z toho, čím velkou část života žil, nepatřilo. Byl pohřben, jak si přál, na Olivové hoře v srdci Jeruzaléma.

Hany všechno pochopila až po jeho smrti. Bylo to, jako kdyby se od ní rychle vzdaloval veliký předmět, na němž po dlouhý čas viděla každý detail, ale který nebylo možné pro jeho přílišnou blízkost a rozměry spatřit jako celek. Jako horu, jíž se musíte vzdálit, abyste jí uviděli. Otec umřel a jeho veliký příběh se začal vzdalovat z přítomnosti do vzpomínky. Všechno se stalo menším, ohraničeným a znehybnělým a ona v jasném světle uviděla nečekané obrysy, souvislosti a horizonty. Hora v Judském pohoří se vztyčila a nakonec ztuhla.

Donedávna, táto, do konce ještě tvého života, se mi vracel v obměnách stejný sen. Děj se odehrával v různých prostředích, v nějakých synagogálních prostorách, které si mlhavě pamatuju z raného dětství, na neznámých ulicích, na chatě v polabské nížině – vždycky zaniklé prostředí a vždy stejné představení. Byl to rozhovor s tebou, táto, takový jako nikdy ve skutečnosti. V tom snu jsme pokaždé věděli, že spolu mluvíme naposled, a tak jsme hovořili otevřeně, bez trpkosti, beze strachu, že si navzájem ublížíme. Dívala jsem se a viděla tvoji tvář ve zkratce, zelené oči pod těžkými židovskými víčky, ostře vykrojená úzká ústa s typickou skeptickou grimasou. Něco jsme říkali a dlouhý čas, který nám nebylo dáno spolu žít a porozumět si, byl tentam. V jedné z těch sochařsky vytesaných básní se vyznává Robinson Jeffers svému mrtvému otci přibližně takhle „… nebyl jsem takový, jak sis to přál, ale, otče, miloval jsem tě…“

Nebyla jsem taková, jak sis mě přál, táto. Milovala jsem tě ale? Kéž bych to věděla! Sen vždy vyústil do tvého odchodu, táto, nahrbená nevelká postava, mizející v šeru, a já se probouzela s pocitem nesmírné úlevy.

„Kde jsem já?“ říkala si Hany „V čem je logika mého života? Jaké nesu poselství? Lze se tomuto tajemství přiblížit, než je děj ukončen?“ Nevěděla to. Ale tušila, že když otci neodpustí jeho druh cesty, nenajde nic logického na té své. Nesmíří-li se se svými židovskými předky, se svými prarodiči, kteří by nikdy nepřipustili otcův sňatek a asi by se nesmířili s narozením svých nežidovských vnuků, kdyby nezahynuli hned na začátku druhé světové války, nedobere se logiky ve své vlastní existenci.

Po otcově smrti se nemohla zbavit jedné dotěrné představy. Vždyť ona přece ví, kde je to místo, kam v tom jejím snu odešel. Tam by mohla svůj obsedantní sen uskutečnit, dokončit ten rozhovor s Arjem a říci mu, na co po jeho smrti přišla. Jeho hrob v Jeruzalémě. Tohle a nic jiného stálo v pozadí jejího setkání s Nachumem a Ester.

Čekali ji nad šálkem kávy v jedné z pražských kaváren a Ester soustředěně pojídala kousek dortu – později měla Hany poznat, jak jsou pro ni sladkosti neodolatelné. Byli snadno identifikovatelní, dva staří lidé, typově hodně odlišní od svého okolí. Vysoká, štíhlá a ostatně stále krásná Ester se světlýma očima pod těžkými židovskými víčky, se zdrženlivým úsměvem. Velmi živá žena. Vedle na první, ale jen na první pohled nenápadné Ester její manžel – jako bys před hrneček s kávou posadil lva rovnou odněkud z horké savany. Rozložitý sedmdesátník s na všechny strany rozježenou hřívou šedivých vlasů, na zátylku svázaných do cůpku. Výrazný velký obličej s mocným nosem a malýma, těkajícíma a krajně přítomnýma očima. Plnicím perem si něco maloval na roh jídelního lístku a jeho síla pohybovala snad i záclonami. Jak později zjistila, maloval si skoro nepřetržitě na okraje čehokoliv, novin, ubrousků, ubrusů, knih. Maloval si malinké krajinky, domečky, tvářičky přítomných i vymyšlených. Fantasta a architekt Nachum, milovník života, lidí a zvláště žen, milovník cestování a práce, potrhlý levičák, budovatel kibuců a brazilských přehrad.

Okamžitě Hany obklopil teplými barvami, velkýma rukama, tropickým, bouřlivým sluníčkem. Ester tomu přihlížela se svým obvyklým sebeovládáním a zdrženlivostí.

„To je kuže,“ ukazoval na Ester se svou komickou češtinou, které se zmocňoval, jako kdyby se pral. „Sie ist die Hexe, weisst du?“ doplnil mateřskou němčinou.

Kromě Hany mluvil s číšníkem, s paní od vedlejšího stolu, kreslil si panenku, pil jednu kávu za druhou, prohlížel si nesrozumitelné noviny, nesrozumitelné peníze a tácky pod pivo. „Čarodějka“ Ester na Hany nehybně a zkoumavě hleděla světlýma očima. Neseznamovala se tak rychle. Ale už tehdy byla patrná její nekonečná shovívavost s eruptivním chováním manžela.

„To muselo být dost těžké prožít s takovým nevypočitatelným bouřlivákem život, že?“ zeptala se jí Hany mnohem později.

„Já jsem se s ním ale nikdy, nikdy nenudila,“ odpověděla Ester.

Hany se nikdy předtím nesetkala s někým tak prvoplánově přítomným, zvědavým, empatickým, jako byli tito dva staří lidé, každý svým osobitým způsobem. Během toho prvního setkání neprobíhaly žádné zdvořilosti, žádné předehry, žádné obřadní tance. Debata začala důvěrně a hned od prostředku.

Ester tehdy, a asi poprvé česky, vyprávěla o svém životě v Čechách, i jak odjela z Jihlavy v roce 1939 s posledním transportem židovských dětí do Palestiny a už nikdy nespatřila své rodiče, zabité v koncentračním táboře. Hany hned na prvním setkání slyšela o tom, jak Ester, tehdy ještě Zdenka, prožila dětství v Jihlavě. Její otec byl úspěšný majetný lékař a Zdenka jeho jediná dcera. Zdenčina matka, o deset let starší než její muž, si do svého druhého manželství přivedla syna, a tak měla maličká Zdenka o dvanáct let staršího bratra Pavla. I když rodina měla silné povědomí o své židovské příslušnosti, nebyli věřící. Naopak, Zdenčin otec byl sionista, doufal ve vznik židovského státu a své přesvědčení o lidské rovnosti a sociální spravedlnosti měla Zdenka hluboce zakořeněné po něm. K tomu však byl Filip Hermann váženým občanem svého města a jeho rodina se cítila doma nejen mezi Židy, ale i mezi Čechy a Němci, kterých žilo na Jihlavsku více než v okolních městech. Hermannovi tu žili po staletí a cítili se v bezpečí. Tak jako mnoho jiných asimilovaných Židů. Zdenčin otec, jeho žena a děti chodili do jihlavské synagogy z tradice, hlavně na vysoké svátky, na Roš Hašana, na Jom Kippur, na Pesach. Nešlo tak úplně o víru, ať se na Filipa jeho matka, hluboce věřící Židovka, zlobila, jak chtěla. Přestože Jihlava byla německým jazykovým ostrovem, Hermannovi mluvili česky. To byl, opakovala Ester znovu a znovu, Zdenčin mateřský jazyk, který nikdy nezapomněla.

Zdenka měla krásné dětství. Na náměstí v Jihlavě vlastnila Zdenčina babička starobylý dům, kde měl Filip Hermann lékařskou ordinaci a kde žili. Dneska je v něm jihlavské muzeum. Krásný renesanční dům, z jehož oken se dalo přehlédnout celé rozlehlé náměstí, za Zdenčina dětství ještě bez ošklivého komunistického obchodního domu, který trůní dneska přesně v jeho prostředku. Byla obklopená velkou rodinou, která žila nejen v Jihlavě, nejen v Havlíčkově Brodě, ale byla usazená po generace v kdejaké vesnici v okolí. Lipnice, Úsobí, Petrkov, Kaliště, Volichov, tam všude žili její lidé. Byla hezká, veselá a chytrá. Byla milovaná a oblíbená. Chodila do české školy a pak do českého gymnázia. Ve škole ji spolužáci měli rádi, protože byla rozpustilá a přátelská. Neny, tak jí kamarádi říkali. Židovským náboženstvím si hlavu moc nezatěžovala a ani doma ji k tomu nenutili.

*

„Mělo to svoje výhody být Židovka v české škole,“ vyprávěla.

„Když byl katechismus, farář nás, židovské děti, poslal domů. Lítali jsme po městě, šli se koupat nebo v zimě bruslit.“

A že tenhle sport Zdenka uměla! Když bruslila, byla za chvíli na ledě sama, a všichni kolem stáli a dívali se. Piruety. Skoky. Tanec.

„Víš, maminka mi pořídila bruslařský kostým s krátkou širokou sukní!“ vyprávěla Ester. Jak se v ní vznášela, vysoká, štíhlá, elegantní zevnitř, na jihlavském kluzišti! Až jí krátké vlnité vlasy poletovaly sem tam ve víru tance.

„Mně šly všechny sporty moc dobře. Jezdila jsem na koni. Hrála jsem volejbal. A už jako holka jsem uměla tancovat! A nejen na ledě, opravdově.“

Tance si ovšem Zdenka moc neužila. Než dospěla natolik, aby mohla chodit do tanečních a na plesy, přišla šokující katastrofa.

„Křičeli nám pod okny. Juden raus! A mezi nimi pacienti mého otce.“

Zdenčino bezstarostné dětství během několik týdnů v roce 1938 skončilo. Bratr zmizel do emigrace. Nikdo hodně dlouho nevěděl, kde je. V Jihlavě přestalo být bezpečno, a tak Filip Hermann celou rodinu odvezl na statek své sestry do Petrkova. Musel to být velmi moudrý a rozhodný muž. Udělal to, co většina Židů neudělala, protože tak zoufale chtěli věřit iluzi, že se jim v jejich vlasti přece nemůže nic stát. Většinu z nich tahle víra stála život. Doktor Hermann ale včas napřel všechno své úsilí a peníze k tomu, aby zachránil svoji dceru.

„Abych odjela pryč. Abych odjela do Palestiny, kde jednou, jak říkal, určitě bude židovský stát. A taky mi slíbil, že přijedou s maminkou za mnou, hned jak to půjde. Tenhle jediný slib otec nesplnil,“ řekla Ester pomalu, rozvážně, zdálo se, že skoro bez dojetí.

Tehdy jsi o tom všem, cos prožila, mluvila česky poprvé, viď, Ester?

Po dlouhých čtyřiceti letech v Izraeli jsi, Ester, v té kavárně v centru Prahy znovu promluvila jazykem svého dětství. Mluvila jsi pomalu, hledala slova, ale tvoje čeština před mýma očima už během těch pár hodin rostla, košatěla, zazelenala se a rozprostírala se do všech stran. Nacházela jsi stará slova jako rozsypané korálky, ptala ses na slova nová, která sis zamyšleně opakovala, vyprávěla jsi zhluboka, optimisticky o smutných věcech a taky s velkou radostí o šťastných časech. To byla jedna z vlastností, kterou jsem u tebe, Ester, měla tak ráda, ta osvěžující nesentimentalita, nulový patos a taky smysl pro realitu a spravedlnost.

I Nachum vyprávěl. Jak jeho dědeček prodal ve Vídni továrnu, svůj jediný majetek, a za všechno nakoupil postele, lůžkoviny a mléko pro židovské ubožáky, kteří se kapku po kapce oddělovali od moře v přístavu a vstupovali na počátku minulého století do svého zhmotnělého snu, do krásné a osudové Haify. Jak tenhle fantasta už v minulém století v Palestině zůstal a začal se vším od začátku. A už nikdy nezbohatl. Nachum se tedy narodil v Izraeli do ortodoxní německy mluvící rodiny, z níž pocházelo i několik rabínů, proti které se ve svých dvaceti letech vzbouřil a utekl do socialistického kibucu.

Oba pak vzpomínali na kibuc, kde se, velmi mladí, seznámili, na stany v poušti, na zvláštní komunitní a vlastně komunistickou atmosféru té doby, která mnohým nahrazovala vyvražděné rodiny.

„Víš, proč jsem se s touhle čarodějnicí oženil?“ žertoval Nachum. „Kvůli jejímu zipu na bundě! Víš, já viděl tehdy zip poprvé a nemohl jsem se na něj vynadívat. Když si tuhle holku vezmu, budu mít i zip, říkal jsem si.“

Ester se smála: „Já si to dobře pamatuju. Ta bunda byla modrá a měla jsem ji z Čech. To je jasný, v Palestině tehdy nic takového ohromného, jako je zip, nebylo. To bylo v té době něco! Brečela jsem ve stanu a tys mě vyhrábl zpod postele, ať jedu s tebou, že musíš odvézt do města holiče a on že mi za to udělá vlasy. Jeli jsme takovým malým vozíkem, který táhl grošovaný kůň.“

A Hany jim pověděla o svém otci.

„Ty k nám přijedeš,“ prohlásil Nachum po pár hodinách od seznámení. „Koupíš si letenku, to ostatní budeš mít u nás.“

To ostatní byla, jak se mnohem později ukázalo, řada pobytů v jejich domě v Rehovotu, v malém městě centrálního Izraele, Rudé moře v Eilatu, hotel na břehu Genezaretského jezera, malinový dort v kavárně pod hradbami Jeruzaléma, který tehdy viděla poprvé, nádherná Jaffa, omývaná vlnami Středozemního moře, sady nektarinek Esteřina syna v Arugot a její slzy v arabské restauraci v Abu Gosch, když vyprávěla o synovi svého bratra, který se poprvé dozvěděl o svém židovském původu, až když se ona, nepozvaná, objevila na jeho svatbě v Anglii. A kibuc v Kabri a výlet na Tabor a ke Kineret. A šokující výlet na Golanské výšiny. A kavárna Pod moruší a jejich výborná kuřecí paštika. A osamělý domek jejich syna Roniho v Judských horách, s oslicí Martou. A oslava ke dni Izraele u rehovotských sousedů, kde na dvorku dozrával sešek, večírek bez alkoholu a s výborným izraelským jídlem a Nachumovou oslavnou básní. A návštěva u Nachumovy sestry Ruth, její studené pečené lilky a čerstvé vychlazené datle, které toho dne jedla Hany poprvé.

A hlavně nalezení otcova hrobu.

Mnoho dalšího, co jí často vyvstává v paměti stejně jako hlasy, kroky, předměty a vůně známých i cizích lidí v té kamenité, bílé a horké zemi, která je tak milovaná, že je to na ní na každém kroku vidět.

„Asi nemáš peníze na letadlo, viď? Tak ti přidám,“ a podal Hany padesátimarkovou bankovku.

„No, to si tedy nevezmu.“

„Nevezmeš?! Tak ji roztrhám.“ A dal se do toho.

Ester se smála a Hany si peníze vzala. Jako příslib. Rok a půl se odehrávaly telefonické rozhovory mezi Prahou a městem Rehovot téhož znění: „Tak kdy přijedeš?“

Až se konečně rozhodla.

Byl listopad 1992, jestlipak si to pamatuješ, Ester? Když letadlo zvedlo čumák do vzduchu, opustilo ruzyňské letiště a zamířilo do černočerné podzimní noci, měla jsem neskutečně absurdní pocit. Nejen proto, že jsem poprvé letěla tak daleko. Hlavně proto, že jsem cestovala nejen k té teplé a neklidné zemi, ale i ke zcela neznámým lidem, kteří mi, Ester, nabídli cosi, co mi nikdy neumožnila vlastní židovská rodina. Totiž možnost prozkoumat hraniční kameny své identity a o kousek dál je posunout. Ještě jednou si pohovořit s tátou. Otevřít tím, že poznám Medinat Jizrael, bránu ke své neznámé rodině v Americe. A také získat trvalý pevný bod v zemi, jejíž poznání a sympatie k ní jste mi oba, Ester a Nachume, předali. Nesmím zapomenout na cit, vrcholící v hluboké přátelství s tebou, Ester, trvající i po smrti tvého manžela a ukončené tvojí nedávnou smrtí v požehnaném věku devadesáti čtyř let. Vím, Ester, měla jsem zase jednou veliké štěstí a vy dva jste byli tak obrovsky dobrý dar od prozřetelnosti! Konečně kdo má takové štěstí, že potká ženu, která mu daruje zemi? Myslím na tebe často, Ester.

Zdenka jela stejnou cestou do Svaté země mnohem dřív a taky mnohem déle než Hany. Ano, také Zdenka Hermannová odjela v listopadu, jenže o více než padesát let dříve. Navždy opustila jako právě sedmnáctiletá Protektorát Böhmen und Mähren. Opouštěla nejen svoji vlast, ale ztratila i jméno, protože německé úřady ji do pasu překřtili na Sidonii (kdo se proboha jmenuje Zdenka), a druhým jménem na Sáru (každá Židovka se přece jmenuje Sára). Odjela legálně, s transportem židovských dětí do Palestiny, který anglické a německé okupační úřady povolily. Zvláštní, že? Anglické okupační úřady v Palestině a německé okupační úřady v bývalém Československu! Povolenky byly jen na tři sta míst. Děti vybírala Federace židovských obcí v Praze. Zvolila jednoznačné hledisko, které uplatila bez výjimky. Půjde o šestnáctileté a sedmnáctileté děti. Mladší ne, protože ty by těžko bez rodičů v drsných podmínkách tehdejší Palestiny obstály. Starší ne, protože ty můžou mít jiné šance, a právě tento věk zaručuje snadné učení se novým věcem a hlavně a především – čeká je dlouhý život. Těchto tři sta Židů musí dlouho žít! Je v nich naděje na židovskou budoucnost v té temnotě, která nastupovala. Muselo to být těžké vybírání. Muselo to být zatraceně těžké vybírání, protože nikdo nevěděl, jestli se taková příležitost bude ještě opakovat. Neopakovala se. Tento transport židovských dětí do Palestiny z Protektorátu Böhmen und Mähren byl poslední.

Tehdy se kola Esteřina velkého příběhu roztočila a den za dnem nabírala na obrátkách. Osud si zase jednou zavýskl a v pěstích stiskl Esteřin čas. Ne už Zdenčin, Esteřin. Toto jméno si Ester sama zvolila, když dorazila do Palestiny, tak jak to udělali všichni, kdo neměli židovská jména. Byl to způsob, jak se přihlásit k zemi, která bude jejich vlastí. A Ester se tak zbavila i nenáviděné Sidonie, jak ji pojmenovali nacisti.

Opravdu, dejme pozor na svá jména! Je v nich o nás víc, než si myslíme. Je to náš památník, náš Jad Vašem. Někdy dokonce i náš osud.

Ester, Nachum a Izrael

Hany pije své oblíbené izraelské kafe, které se prodává v červeno-černých plechovkách. Venku je horko na sto způsobů, uvnitř je ale chládek a rozředěné, nalomené světlo, které dovnitř opatrně pouští žlutá okénka. Na velkých mísách voní pomeranče, které přivezl včera nejstarší Esteřin syn Amnon ze svých sadů v Arugot.

Amnon přivezl také avokáda, Ester, a ty jsi je každé zvlášť balila do starých novin, aby dozrála a změkla. Když dnes chystám avokádo tak, jak jsem se to naučila u tebe v Izraeli, každé z nich je taky o tobě. Myslím při tom na tebe, Ester, na úsporné pohyby tvých starých rukou, když jsi z dozrálého avokáda vykrajovala lžičkou žlutozelenou máslovou dužinu, až zbyla jen tenká, tenoučká zelená slupka.

Hany sleduje, jak Ester vaří. Tedy vaří. Bude kuřecí polévka z pytlíku a avokádový salát. Ester moc vařit neumí a nedělá to ráda. Neměla kde se to naučit. Asi se to málo ví, myslí si Hany, ale ženské jsou dobré kuchařky, když je to naučila máma. Když spolu stály u kuchyňského stolu a spolu míchaly těsto na knedlíky, vyráběly vánoční cukroví, pekly bábovku a máma jim ukázala, jak se zahušťuje omáčka, aby v ní nebyly moučné hrudky. Ester tohle štěstí neměla. A ani potom, kdy žila v kibucech, nebylo, proč se to učit. Jedlo se pohromadě, jedlo se, jak to nejlíp šlo, a byla při tom zábava. Když s nimi Hany byla na návštěvě u Evy a Arona v kibucu Kabri, stařenka Eva upekla pro drahé přátele dort. Bylo to to jediné, co uměla. Nic víc ji její matka, která zahynula v Osvětimi, nenaučila. A v kibucu žila s Aronem celý život.

Přitom je Ester mlsná, a jak! Dortíčky, buchetky, mořské plody, pěkný kousek masa, domácí paštika v kavárně Pod moruší. Hany se na ni ráda dívá, když s velkou rozkoší doslova papá. Jenže její mlsnost se sváří s její šetrností. Jen jednou za čas řekne: „Pojď, jdeme se někam najíst, kdo má furt jíst ty blafy, co uvařím.“

Kromě svého vaření nevaření dneska už asi po sté telefonuje. Ester a Nachum telefonují skoro pořád. Dům je také této oblíbené činnosti hostitelů přizpůsoben – pevný telefon, záznamník a domácí telefonní spojení mezi bytem a kanceláří Nachumovy firmy, mobilní telefony, válející se všude po domě. Telefonuje se ustavičně, i v autě za jízdy do prudkých a strmých serpentin na horu Tabor, což má tu výhodu, že popis jízdy v ostrých zatáčkách je pak zcela autentický.

Ostatně telefonování se obecně jeví jako činnost v Izraeli krajně oblíbená, s rozkoší a temperamentem provozovaná a zabírající spoustu času. V časové náročnosti jí úspěšně konkuruje asi jen mluvení „na živo“, tváří v tvář.

Tak tedy Ester telefonuje a křičí.

„Maaaáá?“

„Ma“ je hebrejsky „co“. Otázka všech, kteří nerozumějí, nezní „Prosím?“, ale jadrné „Co?!“. Používá je každý a často a je vyslovováno hodně nahlas, dlouho a zpěvavě. Podle Haniny zkušenosti se tak často a se specifickou mimikou a výslovností používají ještě dvě slova. Je to slůvko „ken“, neboli „ano“, to se říká klidně, rozhodně, krátce a jednou. Jinak je to se záporem „lo“, což je české „ne“. Nesouhlasí se rezolutně, opakovaně a sémanticky definitivně: „Lololo!“

Kdekdo pořád mluví. Telefonicky, osobně, s rodinou, se známými i neznámými lidmi, doma, na ulicích, v obchodech, v kavárnách, které jsou na každém rohu. České přísloví „jako v židovské škole“ o nepřehledném kraválu, způsobeném lidským řečněním, má něco do sebe. Hovory se vedou nahlas, jejich účastníci se připojují, skáčou si do řeči, prosazují se, baví se, pak sem tam někdo odejde, ale hovor trvá a plyne dál. Jako kategorie, rozměr, úkaz, jako štafeta.

Hovor přirozeně odráží příslušný druh židovské extrovertnosti a temperamentu, odlišného od projevu jiných horkokrevných národů. Není v něm přítomno frajerství, bonvivánství, divokost nebo hrozba, důraz na velkolepost slov a činů, ani pýcha naparáděných kohoutů a silných býků. Zato je prosycen skeptickým nekorektním humorem a lehkou, zdánlivou arogancí, pod jejichž optikou jsem si pořád sám sobě tak trochu pro legraci, moc si toho o sobě nemyslím, a když, tak jen občas. Okolí je sice zábavné, ale taky není nic moc. Pod skeptickým humorem bdí všudypřítomná pochybnost, pod všudypřítomnou pochybností je stále připravena zvídavost a touha vědět něco jistě a vědomí nesplnitelnosti této touhy, a pod touhou vědět je obava z ohrožení, které je vždycky na dosah. Úplně dole, až na dně, se rozprostírá nekonečná krajina smutku a marnosti. Temperament však nakonec nikdy nedovolí neúčast na přítomném okamžiku. Je jako šlehačka navrchu a navzdory všemu, aby měl ten hořký, ovšem nesporně zajímavý život snesitelnou chuť.