Copyright © Zuzana Hubeňáková, 2017

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3357-3

Věnováno mé skvělé tchyni Evě,

která se snad baví někde zpovzdálí.

Jak jsem se stala teplákovou bohyní

„Ta to jednou dotáhne daleko,“ řekla moje babička, když mě pozorovala, jak v extrémně nízkém věku extrémně krásně až ukázkově tahám plastovou kočičku na kolečkách. A měla pravdu. Kočku jsem dotáhla až k sousedům, tam ji ztratila a prořvala dva dny.

„Dotáhneš to vysoko,“ upřesnila se slzou v oku směr tahu maminka, když jsem přebírala vysokoškolský diplom. V tu chvíli jsem věděla s omračující jistotou, že mi svět leží u nohou. Za dveřmi bytu jistě netrpělivě přešlapuje má zářná budoucnost.

Byla tam! Plaše se krčila v nejvzdálenějším koutku společné chodby. Dost jsem se bála, aby mi ji někdo nevyfouknul, ale zdálo se, že kromě mě nikdo mou zářnou budoucnost tak ostře nevidí. Zvláštní bylo, že nebyla tak krásná nebo nafintěná, jak jsem si kdysi představovala. Spíš než štíhlá byla malinko při těle, měla křivě ostříhanou ofinu a každé ucho jiné, takže zářná byla jedině po přivření obou očí. Ale budoucnost to byla. Hlavně byla moje. Za nějakou dobu jsem si všimla, jak se mi začala měnit před očima. Jako by si pomaličku zvykala. Nejdříve se znepokojeně rozhlížela, pak opatrně opustila kout, přicházela blíž a blíž, nabírala jistotu, až zničehonic stála se sebevědomým úsměvem uprostřed obýváku. V podstatě se z mé zářné budoucnosti na chvilku stala zářná přítomnost. Pár let se přede mnou natřásala ve slušivých šatech. Nechala si dorůst a srovnat ofinu a malinko zhubla. Když tak nad tím přemýšlím, vzhledem k tomu, v jakém koutě začínala, chodila najednou docela s nosem nahoru. Cítila se důležitě, holka jedna oprsklá.

Pak se jí ale náhle začalo vzdouvat břicho. S údivem jsem pozorovala, jak se mi před očima mění. Úzké šaty vyměnila za džíny s gumou a široká trička. Začala se při chůzi podivně houpat, dočista jako kachna. Ačkoliv nebyla krásná podle klasických měřítek krásy, a navíc teď prudce měnila tvar, vyzařovalo z ní něco jiného, nepopsatelného. Vypadala šťastná a spokojená.

Nechápu tedy, proč když se dítě narodilo, vrazila mi je do rukou, řekla jen něco jako: „Sorry, tohle bude asi tvoje,“ a kamsi zmizela. Vím, kde je, krčí se ve skříni schovaná za sezónním oblečením (konkrétně na sezónu Dostanu se z baráku bez dětí) a čeká, až zase přijde její chvíle.

Ukázalo se totiž, že zářná budoucnost se necítí dobře v teplákách. Prý se neslučují s její skvělou pověstí. Prý se to nehodí. Prý kdo kdy viděl omračující krasavici v teplákách. Chvilku jsem se tím trápila a připadala si bez své zářné budoucnosti dočista osamělá. Snažila jsem se ji nalákat na sliby o tom, jak jednou zase vyrazíme oslňovat davy. Nebo aspoň jednotlivce. Slepce třeba. Popisovala jsem jí, jak krásně nám spolu bude, až děti odrostou. Nastrojíme se a budeme zářné spolu a o to víc. Znechuceně se podívala na mé vytahané tričko špinavé od přesnídávky a neforemné tepláky, zavrtěla hlavou a zalezla ještě hlouběji do skříně.

Po pár měsících smutného čekání, až se mi zářná budoucnost bude zase ostentativně předvádět, mě přestalo bavit utápět se v depresi.

Rozhodla jsem se pro protiútok. Dokážu jí, že když je vůle, všechno jde. Neztratila jsem nic ze svých kvalit. Tedy kromě vzhledu. A paměti. A schopnosti soustředit se. Tu vlastně mám, spíš nemám čas se soustředit na záležitosti trvající déle než minutu a půl. A říkala jsem paměť? Paměť jsem nějak ztratila. Dřív jsem si nepamatovala jen čísla. Teď si nepamatuju čtyři věci: čísla, jména, tváře a… teď si nemůžu vzpomenout, co byla ta čtvrtá věc. Ale jinak jsem pořád stejná!

Stále stejná bohyně, za kterou se muži otáčejí (nejčastěji tedy potom, co jsem právě zaparkovala někam podél, to ještě nedávno vzbuzovalo údiv náhodných kolemjdoucích). Jen jsem teď holt bohyně v teplákách. Tepláková bohyně.

Pokud nehodlá zářit moje budoucnost, budu si zářit sama! Když budu mít štěstí, vyleze ta nevděčnice ze skříně.

Otázka ovšem je, jestli o ni budu ještě stát. Ono je v těch teplákách tak hezky pohodlně! To se to v nich mudruje! No jen posuďte sami. Další stránky jsou plné názorů, které vznikly na gauči. Chcete-li posoudit jejich pádnost, jste vítáni. Udělejte si pro čtení pohodlí, doporučuji například tepláky.

TEPLÁKY NA VEN

A kdo nemá rybu, dá do toho šlapadlo…

Můj muž má udici. Ta udice se dědí z generace na generaci (respektive ji po něm mrsknul jeho otec, když zjistil, že rybaření je děsně naštvávací sport). Ta udice je panna mezi udicemi. Ještě nikdy nesbalila rybu a všichni v rodině bychom si moc přáli vědět, čím to, že je rybám tak odporná.

Zkoušeli jsme ji načančat. Dostala splávek, který ji jiné udice mohly jen závidět, a láskyplnou údržbu mého kutila všeuměla. Vše marno, vše marno! Za celou loňskou dovolenou jsme chytili jen úpal, klíště a rýmu z klimatizace. Neúspěchy jsme přisoudili problémům s návnadou. Zatímco muž se učil nahazovat, aniž by se knokautoval zachycením za trenky či strom daleko za sebou, děti návnadu snědly. Ano, je to tak. Děti nám sežraly návnadu. Těžko si představit větší delikatesu, než je oschlý knedlík a chleba, který dospělec musí dělit sekyrou, ale v dětských hrdlech zafrčel, než bys řekl Zatracenáudicepitomádebilnížesenatonevykašlu! Muž evidentně chvíli zvažoval, že hodí děti do vody a bude lovit na ně, ale naštěstí našel ztracenou rovnováhu a jen pokorně otevřel paštiku, jak se na českého turistu sluší a patří.

Letos muž před odjezdem na dovolenou nepodcenil přípravu, to se musí nechat. Navštívil fórum pro rybáře, aby se zeptal, na co chytat. Rybáři se ho zeptali, co chce lovit a v jakých vodách. Muž se nenechal zaskočit odbornými termíny a napsal, že ryby a v moři. Rybáři pochopili, že mají mezi sebou velikého znalce, přesto se ukázali být skupinou přátelskou. Chvilku zřejmě jen tak seděli, dívali se před sebe a čekali, kdo se chytí. Nakonec jeden nevydržel a poradil, že na takovou úroveň rybářského sportu by nám mohl stačit kousek syrového hovězího. Shodli jsme se s mužem, že kusy syrového masa nám děti snad nesežerou a že by to tedy stálo za zvážení.

U moře muž pečlivě obhlížel terén. Chodil kolem vody a zkušeně ji četl. Po několika dnech, kdy už se ryby téměř chodily dívat na břeh, co tam blbne, zvolil místo lovu, svolal děti, mně přikázal roztopit krb a krvežíznivě nahodil. Tedy pokusil se o to. Ve skutečnosti tam třicet minut lomcoval s takovou tou věcí, co by se v ideálním případě měla otáčet a přitahovat tím vlasec. Taková ta věc prokluzovala, pak se netočila vůbec a nakonec z ní vypadl jakýsi drátek, který tu věc totálně znefunkčnil. Mimochodem doufám, že jste si všimli, že mi rybářská hantýrka není cizí.

Tchán rybáře v zácviku chvilku pozoroval. Pochopil, že s takovou budeme mít zase paštiku, vydal se tedy na pomoc. Po chvíli jsem ze svého místa v ústraní jen zahlédla, jak se vrací do ubytovny pro brašnu s nářadím. Sálalo z něj odhodlání takovou tu věc opravit, nebo z ní vyrobit koloběžku, podle toho, co bude snadnější. Nakonec jsme se dočkali. První nához byl monumentální. Trenky zůstaly, kde mají být, a celá rodina s radostí pozorovala, jak se splávek zmítá a odplouvá.

„To bude macek!“ řekli jsme si. Muž začal přitahovat. Najednou znejistěl, protože čím více přitahoval, tím dále se splávek nacházel. O deset minut později, když se nám podařilo vylovit splávek čiperu, který se mohutným náhozem odmrštěn rozhodl pro svobodu a vydal se na okružní plavbu po okolí, mohl muž pokračovat v rybolovu. Splávek byl napomenut, usměrněn a umravněn. Nic tedy nestálo v cestě večeři o mnoha rybích chodech. Odešla jsem krájet citron, protože bez citronu to není ono.

Byla jsem již téměř na odchodu, když se ozvalo mocné zaklení. Považovala jsem jej za vítězný pokřik, kterým muž avizuje započatý boj se slizkým podvodníkem. Ukázalo se však, že muž sice něco ulovil, nicméně nebyla to ryba. Protože se šlapadlo špatně tráví, rozhodli jsme se ho hodit zpátky do moře, ale jen když nám splní tři přání. Všechny ryby z okolí se snažily ve vodě urvat místo s dobrým výhledem, aby jim neutekla ani vteřina toho podivného počínání. Plankton si vylezl na větší kámoše, aby líp viděl. Mně pomalu docházelo uhlí a trpělivost. Naděje však zůstala sedět na zápraží jako věrná družka naivity.

I dalších pár nahození zůstalo nevyslyšeno mořským podvodním světem. Jen návnada byla čím dál ohryzanější. Muž se tedy rozhodl vyměnit ji za nový, větší, šťavnatější kousek. Vydal se k misce s návnadou, ale jaké bylo jeho překvapení, když ji na svém místě nenašel! Záhada se vyřešila velmi rychle. O pár metrů dál stála naše nejmladší, házela rybičkám večeři a povídala si s nimi. Třiceticentimetroví macci se jí míhali kolem nožiček a vděčně panáčkovali. Kdyby byla kyblíčkem z pískoviště nabrala vodu, měla by ho plný ryb. Manžel zesinal, mlčky složil prut a odešel někam do západu slunce. Po chvíli si uvědomil, že tam nebydlíme, tak se otočil a vrátil se do ubikace.

Nenechal se však zlomit zlovolným výsměchem osudu. Rozhodl se, že rodině uloví ryby, tak rodině uloví ryby! Následující den se však moře ještě stále zajíkalo smíchy. Jak se radostně chechtalo vnitrozemcům bez kapky zkušenosti s lovením ryb, vznikaly velké vlny a i nám bylo jasné, že lovcovy naděje jsou mizivé.

Muž od rána pozoroval moře a postupně mu tvrdly rysy. Ve výrazu se začínala zračit odvaha, vůle a ctižádost. Zničehonic se vymrštil od stolu, popadl proradnou udici a vrhl se do vln. S údivem jsme pozorovali jeho konání. Turisté udělali na pláži kolečko a zvídavě pozorovali, co se to v moři děje.

Můj muž, tvrdý lovec, který se nebojí ani plácnout komára novinami, se rozhodl zabíjet. Ve vzduchu byl cítit boj člověka s přírodou. Citlivější jedinci větřili krev a opalovací krémy. Na pláži vznikla improvizovaná sázková kancelář. Kurz jasně nadržoval rybám. Když už mě začínalo zajímat, zda se otec od rodiny vydal lovit ryby na protější kontinent, vyšvihl se tento na volně zaparkované šlapadlo a nahodil.

O dva dny později jsme ho vyzvedli cestou domů. Byl promrzlý, mokrý a pořád dokola drmolil něco jako „Hledá se Nemo“. Chleba s paštikou ho naštěstí vrátil do hry.

Tak mě to zas doběhlo

Moje maminka si před mnoha lety někde přečetla, že motorkářky jsou sexy. Zareagovala na tu informaci po svém. Šla a koupila si fichtla, aby dokázala, že nemáte věřit všemu, co se píše.

Mé dětství tím okamžikem získalo specifickou vůni. Vůni, která je vidět. Ta vůně je modrá a na vůni dost smrdí. Když se pokusím vybavit si něco z doby her a malin nezralých, vidím modrý dým a někde v něm sebe a svého bratra. Maliny nevidím.

Když mě to třeštění očí do minulosti unaví, mrknu. To pak vidím nás dva sourozence přilepené na zádech matky, která neohroženě vede oranžový stroj z prudkého kopce směrem ke škole a školce. Je pozdě, nestíháme. Vzdělání nečeká. Matka prosí čas, ať zastaví svůj neúprosný marš. Čas mlčí a naopak přidá do kroku. Je to pěkná mrcha, ten čas.

Když mrknu podruhé, vidím nás, jak z té školy a školky zase odjíždíme. Maminka vepředu, já vzadu, mezi námi přilepen malý bratr. V očích se nám zračí odhodlání. My víme, co nás čeká. My ten kopec sjížděli. Je tak prudký, že se musíme stát součástí fichtlu, abychom se vůbec udrželi. Držíme se zuby nehty. Stáváme se jedním. Jsme fichtlem. Přetížení odhaduji tak na dvě gé. Obličeje se nám deformují. Hlavně tedy matce při pohledu na hodinky. Vlají nám vlasy. Bratrovi vlají i uši.

Třetí mrknutí mě pak zavede do obrazu, ve kterém nás maminka seznamuje s prvními sprostými slovy, a všichni u toho stojíme. Já stojím. Bratr stojí. Maminka stojí, maximálně občas trochu rozverně hopká. Fichtl stojí a ani si nehopkne. Maminka říká slova jako „kruciš“, „ó jé“, „to se ale nepovedlo!“, „to je mi ale líto“ a „prdel“. My říkáme, že prdel se neříká. Maminka říká, že je jí to doprdelepráce úplně jedno.

Měla jsem vážně těžké dětství.

Náš fichtl byl, jak se teď moderně říká, osobnost. Fichtl by neměl být osobnost. Náš fichtl ovšem kašlal na pravidla. Vysmíval se našim očekáváním. Náš fichtl se rozhodl, že bude jezdit jen z kopce. Kolik jen prošlo naším domem mužů, co pronášeli větu: „Pusť mě k tomu, prosím tě, to je jen ucpaná tryska!“ Mohlo by vzniknout podezření, že maminka schválně tryskám nedávala potřebnou péči. Neleštila je a necídila, aby další a další mužové mohli předvést své umění. To ovšem může napadnout jen někoho, kdo neviděl ten kopec. To vám je kopec nad kopce! Na srazy kopců už ho nezvou, protože je prý příliš prudký. Hlavně takhle k ránu.

A takový kopec moje nešťastná máť zdolávala s námi dvěma, nákupem a fichtlem, co se měl jistě v motorovém duchu smíchy potrhat, jak nás krásně vypekl. Jednou už to vypadalo nadějně. Rozjeli jsme se pod kopcem tak závratnou rychlostí, že jsme ztratili bratra. Prostě nám ho vítr odfouknul. Nebyl čas řešit nesmysly. Matka pochopila, že nastal její vysněný den. Vítr nám vál do zad, řítily jsme se tedy neskutečnou rychlostí kupředu. Bratr kráčel vedle nás. Matka začala odhazovat zátěž, cítila formu. Vtom najednou nečekaná překážka. Přejezd. Červená. Vlak. Adrenalin. Strach. Bylo zjevné, že matka zvažuje možnost raději skočit na vlak než ztratit rychlost. Kinetická energie je prevít. Jak se takový stroj jednou rozhuláká, není cesty zpět dobrých pět sekund. Viděli jsme si s mašinfírou do očí. Bylo jasné, že jestli to někdo strhne do škarpy, bude to on. My tedy ne! My ne!

Pomalu jsem se loučila se životem. Mašinfíra vůbec nestihl zareagovat. Neměl nejmenší šanci. V okamžiku, kdy jsme dojely ke kolejím, bylo již pozdě. Vlak byl dávno pryč. Jenomže to maminka nemohla vědět, protože přes modrý dým nebylo vidět na cestu.

Náhle motor s mohutným škytnutím přestal řvát. To ticho bylo ohlušující. Matka se na mě otočila a měla takový ten výraz, jako když si objednáte řízek a pak zjistíte, že je z cukety. Svět jako by se zastavil. Ptáci ustali v letu, psi ustali v štěku. Fichtl se začal pomalu naklánět. S elegancí padajícího kamene se pomaličku přibližoval k zemi. Matčin obličej vyprávěl celý příběh. Příběh, na jehož začátku byl dobrý nápad, ale pak se něco zvrtlo. Příběh, ve kterém je bolest, zmatek, nepochopení, ale i vytrvalost, síla a slušný každodenní trénink. V tom okamžiku se naše kolena potkala se zemí. Luply jsme sebou do příkopu, ani jsme nemrkly. A tak se tam válíme. Bratr se válel hned vedle, ale smíchy. Začaly jsme se hrabat z příkopu a jediné, co mi k té události matka dokázala říct, bylo: „Taťka se to nikdy nesmí dozvědět!“

Když jsem to tatínkovi doma vyprávěla, dostala jsem sprda za to, že jsem nedala nohy na zem. Bylo mi sedm let. Nedosáhla jsem na zem!

Měla jsem vážně těžké dětství.

A pak jsem se vdala. Jako svatební dar můj muž dostal fichtla. Kamarádům se to natolik zalíbilo, že si každý zakoupil taky jednoho. Máme teď doma čtyři stroje, muž je správcem stáje a láskyplně opečovává ty ďábelské věci.

Prdel se neříká, já vím.

Onehdy jsme s mužem zůstali sami doma, děti si odebrali moji rodiče. My mohli tedy popustit uzdu nápadům. Mohli jsme celý den to… anebo jít do práce, třeba. Tak jsme vymalovali předsíň.

Pak se mi muž podíval hluboko do očí a přiznal se k něčemu, o čem už dlouho sní a po nocích touží. Strašně by si přál, abych se s ním jela projet na fichtlu. Teď už prý dosáhnu na zem, takže se mi nemůže nic stát. Razantně jsem ho odmítla. Za žádnou cenu už na tu věc nevlezu! A už vůbec ne v té otřesné helmě s rohama!

Když jsme později projížděli Libercem, měla jsem bůhví proč pocit, že se na nás všichni dívají. A pak jsme projížděli kolem známých.

„Zatrub na ně!“ hulákala jsem muži do ucha.

„To bych musel zhasnout! To buď troubí, nebo svítí!“ odvětil on, čímž mě odrovnal natolik, že jsem málem podruhé v životě spadla z fichtla.

Na červené jsem pak ucítila jakýsi podivný puch.

„Jé! On někdo smrdí ještě víc než my!“ hlásila jsem nadšeně manželovi.

„To jsme my, doběhlo nás to,“ usměrnil mé nadšení muž.

A přesně tak to je. Zas mě to doběhlo. Před některými běsy můžeme utíkat celý život, leč marně.

Po návratu muž vykazoval jasné známky bezuzdného veselí.

„Pojedeme zas, byla to paráda, že jo?“ domáhal se lži.

No nic, omluvte mě, jdu sebou fláknout před přejezd, ať to mám co nejrychleji za sebou.

Rozbité tropy – řidičova smrt

Když se mě před mnoha lety manžel zeptal, na jaké místo na světě má zapíchnout dobyvatelskou vlaječku, kterou pak následně obestaví obyvatelnou nemovitostí, neměla jsem mnoho podmínek. Tři zásadní byly jasné. Přes ty nejel vlak: musí tam být teplo, moře a musí tam trefit Ježíšek.

Muž se dlouze zamyslel, několik dní listoval školním atlasem a pak vítězoslavně přišel s nápadem, který nakonec zrealizoval tak zbrkle, že jsem ho nestihla ani pořádně zkontrolovat. Bydlení máme pěkné, což o to, jen ti sousedi jsou nějací divní. Poté, co jsem před naším novým domovem vystoupila v listopadu z auta v letních šatech a s nafukovačkou v podpaží, dívali se na mě jako na blázna. Upřímně řečeno na mě vyvinuli takový tlak, že jsem nakonec sundala i rukávky. Stejně se v nich v Liberci cítím nepatřičně. Ale nakonec to není tak hrozné, vzhledem ke stáří toho atlasu jsme mohli skončit hledáním parcely v SSSR. Nebo hledáním SSSR.

Když se mě později můj muž zeptal, jaké bych si přála auto, nechtěla jsem vágní formulací nic ponechat náhodě. Představila jsem si ten sráz, který denně zdoláváme autem při cestě z civilizace, sníh, který střídá jen led, pevně se mu zadívala do očí a nekompromisně pronesla: „4x4!“

„Šestnáct!“ nenechal se vykolejit ten rozvera a koupil mi fabii, protože do města to stačí. Do města jo, ale do Liberce ne!

Znáte takový ten stav, kdy nemůžete z hlavy dostat nějakou melodii? V angličtině pro to existuje výraz ear worm, neboli ušní červ. Tak přesně tento červ se dnes zřejmě zahlodal do uší mému vozu. Evidentně si v duchu broukalo nějakou sambu, takže zatímco mně v uších zněl umíráček, auto se vesele vlnilo v bocích a občas i smyslně zabručelo. Nebálo se ani temperament přidusit a na vhodných místech udělat krok zpět. Auto směřovalo k odpíchnutým otočkám, já k mrtvici.

Ta situace mě přiměla přehodnotit své dosavadní postoje. Dlouho jsem si myslela, že jet po kluzké cestě kdesi v horách je velmi nebezpečná věc. Když to ovšem domyslím do důsledků, nic na tom není. Jedete, pak se točíte, zapíchnete to do závěje, nikdo vás nenajde, sežerou vás medvědi a je po problému. Zkuste si ale jet po kostkách do prudkého zasněženého kopce obestavěného zaparkovanými auty v rozvášněné fabii, co ji zrovna pozvali na taneční parket!

Už na startovní rovině před stoupáním mi bylo jasné, že budu mít za chvilku krušnou chvilku. Když jsem tedy už pod kopcem potkala na křižovatce majitelku vozu Šestnáct, co jsem ho chtěla taky, (evidentně měla lepší vyjednávací schopnosti než já), zadívala jsem se na ni pohledem, po kterém sama ráda zastavila. Ona mohla. Ona jo. Já bych zastavením riskovala, že v sedm odjedu z domu, abych rozvezla děti, a vrátím se v březnu. Nechci se vracet v březnu, propásla bych Ježíška!

„Lehkou nohu, hlavně lehkou nohu!“ opakovala jsem si v duchu a vší silou při tom šlapala na plyn. Jak by mě tak asi mohl poslouchat manžel, když se neposlouchám sama?! V tu chvíli se přede mnou vynořil chodec. Je důležité zdůraznit, že liberečtí chodci se chovají, jako by neměli co ztratit. Chodí zásadně prostředkem ulice, protože chodníky kloužou. Bohužel jsem zatím nezrealizovala svůj plán dát si na auto radlici obalenou peřinou, takže mě to trochu znervózňovalo. Chodec na mě vypleštěně zíral, protože to dost pomůže, fabie ztrácela po ďábelské sambě tempo a přecházela na klasické šlapání zelí. Chodci došlo, že jestli neuhne, tak – pokud k němu kdy vůbec dojedu – do něj možná drcnu, a tak vyklidil prostor. Lehkou nohou jsem se snažila přidat rychlost, což je podobný úkol jako zavřít pusu a jíst.

Když jsem spatřila závěrečnou rovinku, chodec už byl jistě dávno v práci a vyčuraný. Jako by toho nebylo málo, najednou se do zatáčky seshora vřítil jakýsi bezbožný zoufalec. On to nedokáže ubrzdit, já vyjet. Nezbývalo, než jít do rizika. Zatímco on s výrazem naprostého smíření volal právníkovi, aby vyřešil své poslední věci, já to strhla na chodník, prudká pravá, lehká noha, smrt v očích. Za stálého řvaní „Aaaaaaaa“ jsme se pokojně a bezpečně minuli.

Když jsem to volala muži, smíchy nemohl mluvit. „Představ si… chaaachaaaa… no jen si to… jak jedeš… chaaachaaa! A proti tobě ženská… s vytřeštěnýma… chaaaa… očima… a hubou… chaaaachaaaa… dokořán! Jen si to představ!“

Dobrá zpráva je, že do Liberce Ježíšek trefí. Kdybyste náhodou nevěděli, co si od něj přát, doporučuju adrenalinový zážitek. Značka: Za nemírný poplatek půjčím bourací vůz. Muž v ceně.

Skandální spiknutí mužů a techniky

Ano, jsem žena za volantem. Vím, někomu to i v dnešní době zní podobně bizarně jako „muž za pletacím strojem“. A je mi to jedno. Viděla jsem spoustu mužů, kteří vypadají, že si kupují silonky, a kvůli utrženému klínovému řemenu to není. Taky se jim nesměju.

Zkrátka žijeme v době, kdy ten umí to a ten zas tohle a všichni dohromady… to sdílíme na Facebooku. Holky nosí trenýrky a kluci si trhají obočí. Stále jsou však věci mezi nebem a zemí, na které lidské konání nemá vliv. Veškeré snahy o dokonalé genderové vyvážení jsou v prachu, když na straně mužů stojí technika. Normálně jim nadržuje. Jak víte, mám auto. Auto má vady. Vady se projevují jen a zásadně přede mnou. Muž z toho má srandu. Já mám depresi. Auto se může potrhat smíchy.

Ranní vyřizování úkolů má svá přesně daná pravidla. Celý večer ladím logistiku, abych nenechala dítě u ševce a botu ve školce. Navíc potřebuju koupit lístky na vlak a metrák jídla pro rodinu. Do celého plánu mi jako první hodí vidle švec, který si klidně onemocní, když se to nejmíň hodí (bod pro komplikaci zaviněnou chlapem). K nákupu potravin se vůbec nedostávám, jelikož mi při další zastávce selhává autostroj (bod pro komplikaci zaviněnou technikou). V rozpoložení, které se nápadně podobá nepohodě, kupuji lístky na vlak a rohlíky na nejbližším možném místě – na nádraží. Je to divné, ale je to tak. Mohlo by mi to zvednout náladu, ale nezvedne, protože v nádražním bufetu nemají kvasnice a savo. Je to vážně k pláči, mám právo na svoje kvasnice!

Navíc jsem nucena využít k přepravě tramvaj. Bohyně nejezdí tramvají. Bohyně jezdí pastelově zelenou fabií s kytičkami, která se jmenuje Žába a má kapotu zničenou kroupami. Slušně žádám tramvajáka, aby odbočil u hospody doprava. Odmítá mi vyhovět, typický chlap (dva body pro masculinum causalis). Celá situace je nepříjemná, složitá a prokládaná neustálými zlomyslnostmi. Navíc s sebou vleču mladší dceru, která začíná natahovat. Asi chce taky kvasnice.

Manžel, zpraven o velké motorové tragédii, vysloveně provokuje. Myslím, že otázka: „Co jsi s tím zas dělala?!“ bude statisticky jedna z nejčastěji používaných posledních vět v mužském životě. Informuji ho, že jsem mlátila do motoru kladivem, jako ostatně každé ráno. Nemyslím to vážně. Muž to přesto chápe jako výzvu ke špásování a pronáší sérii zbytečných vět, na kterou kontruji sérií zbytečných odpovědí:

„Zkoušela jsi to znovu nastartovat?“

„Né asi!“

„Zkoušela jsi vystoupit a nastoupit?“

„Ještě deset deka žertování, a vystoupím z tohoto hovoru!“

„Říkáš, že to nic nedělá. Jako vůbec nic?“

„Ne. Žehlí to a zpívá Lady Karneval!“

Konečně si společně vyjasníme, že pod pojmem „nic“ si oba představujeme to samé. Navíc ho ujistím, že jestli se o tom budeme bavit ještě chvilku tónem „tos musela rozbít, ne?“, bude mít „nic“ přesah i do kategorie večerní chvilky poezie. Manžel se výborně baví. Já možná taky, akorát si to nějak nejsem schopná uvědomit. Naopak zaměňuji pocity blaha, radosti a lásky k životnímu druhovi za nesmyslnou podrážděnost. Za to může taky chlap. Ještě úplně přesně nevím proč, ale je potřeba být v celém textu konzistentní. Přiznání vlastního selhání by mohlo silně ovlivnit vyznění sdělení. To nepotřebujeme. Kašlu na spravedlnost, kašlu na rovnováhu. Když se fňuká, jdou takové nesmysly stranou. Myslím, že by se mnou pan Werich souhlasil. Všechno, co jste kdy slyšeli nebo řekli, řekl beztak dávno před vámi, tohle tedy nemůže být výjimka.