Dmitry Glukhovsky

METRO 2035

Copyright © 2015 by Dmitry Glukhovsky

Agreement via © 2015 by www.nibbe-wiedling.com

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2016 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-5220-9

KAPITOLA 1

TADY MOSKVA

„To nejde, Arťome.“

„Otevři. Říkám ti, koukej otevřít!“

„Velitel stanice přikázal… abysme nikoho nepouštěli ven.“

„Ty mě snad máš za idiota, nebo co? Jak – nikoho? Co tím myslíš – nikoho?“

„Dostal jsem rozkaz! Kvůli ochraně stanice… Před ozářením… Nemůžu otevřít. Je to rozkaz, chápeš?!“

„To ti rozkázal Suchoj? Ten rozkaz jsi dostal od mého otčíma? Tak už otevři.“

„Kvůli tobě mě vyhodí, Arťome…“

„No tak si otevřu sám, když ty nesmíš.“

„Haló… Sansejiči… Ano, na strážní stanoviště… Je tu Arťom… Jo, ten váš. Co si s ním mám tady počít? Ano. Počkáme.“

„Tak tys mě napráskal, jo? To seš vážně frajer, Nikitko. Bonzák, nic jinýho. Jdi mi z cesty! Mě tady nezadržíš!“

Ze strážní budky vyběhli další dva hlídači, postavili se mezi Arťoma a dveře a opatrně se ho snažili zatlačit nazpět. Arťom sem už dorazil unavený, pod očima měl kruhy, ještě se nevzpamatoval ze včerejšího výstupu na povrch; se strážnými si nedokázal poradit, ačkoli žádného z nich ani nenapadlo, že by se s ním pral. Začali se slézat čumilové – ušmudlaní kluci s vlasy průhlednými jako sklo, tělnaté ženské s modrýma ztvrdlýma rukama od nekonečného praní v ledové vodě, utahaní farmáři z pravého tunelu, ochotní bezmyšlenkovitě civět na cokoli. Ozval se vzrušený šepot. Všichni zírali na Arťoma, ale jako by ho neviděli; v tvářích měli naprosto nečitelný výraz.

„A pořád ho to táhne ven. Proč tam furt leze?“

„No jasně – a dveře vždycky nechá dokořán. A pak se to tady z povrchu zamořuje! Zatracenej chlap…“

„Hele, to ale… Takhle o něm nesmíš mluvit. Přece jen… Všechny nás spasil. A tvoje děti jakbysmet.“

„Jo spasil, hm. A co to teda vyvádí? To je jako zachránil, aby to teď takhle podělal, nebo co? Ani rentgen to už nebere, nakonec nás tady… Všem jde vo kejhák.“

„Ale hlavně, co ho tam furt táhne? Kdyby to aspoň k něčemu bylo!“

Vtom se mezi všemi těmi lidmi objevil člověk, kterého nešlo přehlédnout. Zanedbané vousy, vlasy – už prořídlé a prošedivělé – na přehazovačku přes pleš. Ostře řezaná tvář, nikde ani náznak zakulacení. I to ostatní na něm bylo tvrdé, gumové, nestravitelné – jako by toho chlapa vzali a zaživa vysušili. Dokonce i jeho hlas zněl okorale.

„Všichni se rozejděte. Slyšeli jste?“

„Hele, sám Suchoj přišel. Jen ať si toho svýho hezky vodvede.“

„Strýčku Sašo…“

„Zase ty, Arťome? Vždyť už jsme to probrali…“

„Otevři, strýčku Sašo.“

„Rozejděte se, kolikrát to mám opakovat! Tady není co očumovat!

A ty půjdeš se mnou.“

Arťom si místo toho dřepl na chladnou žulovou podlahu a opřel se zády o stěnu.

„Tak dost,“ zašustil bezhlasně rty Suchoj. „Lidi si už beztak leccos šeptají.“

„Já musím. Nemůžu jinak.“

„Nic tam není! Nic! Není co hledat!“

„O tom jsme už mluvili, strýčku Sašo.“

„Nikito, co tady jen tak okouníš? Koukej ty civily šupem vyprovodit!“

„Rozkaz, Sansejiči. – Tak kdo tady potřebuje písemnou žádost?

Pohyb, pohyb…,“ drmolil Nikita a odháněl zvědavce.

„Padala z tebe jedna pitomina za druhou. Hele…“ Suchoj mohutně vydechl, aby se zbavil vnitřního přetlaku, uklidnil se a rezignovaně se posadil vedle Arťoma. „Takhle se jen odděláš. Fakt si myslíš, že tě ten vohoz ochrání před zářením? Vždyť je jak řešeto! To by snad i kartounový hadry byly lepší!“

„No a?“

„Ani stalkeři nechodí tak často na povrch jako ty… Zkusil sis ty dávky sčítat? Chceš zůstat naživu, nebo chcípnout?“

„Jsem si jistý, že jsem to slyšel.“

„A já jsem si jistý, že se ti to jen zdálo. Není tam komu posílat signály. Nikdo je neslyší, Arťome! Kolikrát ti to mám ještě opakovat? Nikdo nikde nepřežil – kromě Moskvy, tedy kromě nás tady.“

„Nevěřím.“

„Ale mně je čerta starýho po tom, v co věříš nebo nevěříš! Mě zajímá, jestli ti nevypadávají vlasy! A jestli náhodou nezačneš chcát krev, to mě trápí! To fakt chceš, abys to měl mezi nohama jen na ozdobu?!“

Arťom zamyšleně pokrčil rameny a odmlčel se. Suchoj trpělivě čekal.

„Slyšel jsem to. Tehdy na věži. V Ulmanově vysílačce.“

„Ale kromě tebe nikdo nic nezaslechl – za celou tu dobu, ať poslouchali sebevíc. V éteru je ticho po pěšině. Takže co?“

„Takže půjdu nahoru a hotovo.“ Arťom vstal a protáhl si záda.

„Já chci vnuky,“ ozval se zdola Suchoj.

„Aby žili tady? V podzemí?“

„V metru,“ opravil ho Suchoj.

„Jasně, v metru,“ souhlasil Arťom.

„Čeká je tu normální život, ale hlavně aby se vůbec narodili. Takhle totiž…“

„Řekni jim, ať otevřou, strýčku Sašo.“

Suchoj upřeně zíral na podlahu z černé lesklé žuly. Vypadalo to, jako by tam něco viděl.

„Slyšel jsi, co se říká mezi lidma? Že ti tehdy na věži přeskočilo.“ Arťom se ušklíbl a zhluboka se nadechl.

„Strýčku Sašo, víš, co je třeba k tomu, abys měl vnuky? Na to bys musel mít svoje děti – a těm bys pak mohl rozkazovat. A ti vnuci by se podobali tobě, a ne čertví komu.“

Suchoj přimhouřil oči. Následující vteřiny se zdály nekonečné.

„Nikito, otevři mu. Ať vypadne a třeba tam i zdechne. Seru na to.“ Nikita beze slova poslechl. Arťom spokojeně přikývl.

„Brzy se vrátím,“ ujistil Suchoje už z ochranné zóny.

Ten se opřel o stěnu a zvedl se, otočil se k Arťomovi nahrbenými zády a šouravě, jako by chtěl leštit žulovou podlahu, zamířil pryč.

Dveře bezpečnostní zóny se s bouchnutím zavřely. Na stropě se rozsvítila jasně bílá žárovka s pětadvacetiletou zárukou a jako slabé zimní slunce se zaleskla na špinavých kachlích, kterými byl obložen celý bezpečnostní prostor kromě jedné železné stěny. Plastová odřená židle na chvilku odpočinku nebo zašněrování bot, na háčku schlíplý ochranný oděv proti radiaci, na podlaze výpust a trčící gumová hadice na dezaktivaci. V koutě stál ještě vojenský batoh. Na stěně viselo sluchátko jako od mincovního telefonního přístroje.

Arťom se nasoukal do protiradiačního obleku, který mu byl tak velký, jako by mu nepatřil. Pak vytáhl z tašky ochrannou masku. Roztáhl gumové okraje, nasadil si ji a několikrát zamrkal, aby si zvykl na pohled kulatými zamlženými průzory. Sejmul sluchátko.

„Jsem připraven.“

Ozvalo se nervy drásající skřípání a železná stěna – ve skutečnosti to nebyla stěna, ale hermetická vrata – se začala škubavě zvedat. Zvenčí zavanul chladný vlhký vzduch. Arťom se zimomřivě schoulil. Nahodil si na záda batoh a prohnul se; zavazadlo bylo tak těžké, jako by na hřbetě vlekl dalšího člověka.

Na povrch vedly opotřebované kluzké schody nekonečného eskalátoru. Stanice metra VDNCh byla šedesát metrů pod zemí. To už je dostatečně hluboko na to, aby tam nebyly cítit otřesy po explozích leteckých bomb. Kdyby ovšem Moskvu zasáhla jaderná bojová hlavice, byla by tu stavební jáma zalitá sklem. Protiraketový systém však zneškodnil bojové hlavice vysoko nad městem; na zem dopadla jen sprška jejich úlomků – ty sice vydávaly záření, ale nemohly explodovat. Proto Moskva stála skoro celá, a dokonce se podobala někdejšímu hlavnímu městu – asi jako se mumie podobá živému faraonovi: ruce i nohy na svém místě, úsměv…

Jiná města neměla protiraketovou ochranu.

Arťom si s heknutím upravil batoh, aby se mu nesl pohodlněji, pokradmu se pokřižoval, zasunul palce pod příliš volné řemeny, aby si zavazadlo přitáhl k zádům, a vydal se nahoru.

*    *    *

Na železnou helmu bubnoval déšť. Arťom měl pocit, že mu kapky buší přímo do hlavy. Vysoké brodicí gumáky se bořily do bahna, odněkud shora kamsi dolů stékala celými potůčky rez a oblohu zakrývala tak temná a nízká mračna, že se Arťom musel zhluboka nadechnout. Kolem dokola stály liduprázdné domy, všechny ohlodané zubem času. V tomhle městě nebylo ani živáčka. Vlastně to platilo už dvacet let – po živé duši ani památky.

Na konci aleje, kterou tvořily vlhké holé pařezy, bylo vidět obrovský klenutý vchod na VDNCh, někdejší Výstavu úspěchů národního hospodářství. Teď to tady spíš připomínalo muzeum: na napodobeninách antických chrámů vykvetly zárodky nadějí na budoucí vznešenost. Ta se měla projevit co nevidět – zítra. Jenomže samotný zítřek nenastal.

Z VDNCh se stalo místo naprosté beznaděje.

Před pár lety tu ještě žila všechna možná svoloč, ale teď už tu ani po ní není vidu ani slechu. Ti neřádi slíbili, že se vrátí, jen co se zmenší radiační záření – zatím prý je na povrchu moc mutantů; taky jsou to boží tvorové, i když znetvoření…

Dopadlo to úplně jinak: ledová krusta roztála, země se nadechla a orosila a hodnoty radioaktivity se zvýšily. Mutanti se drželi života zuby nehty – a kdo nevzal nohy na ramena, natáhl bačkory. Člověk se uvelebil v podzemí, žil na stanicích metra a rozhodně se nechystal umřít. On toho člověk zase tolik nepotřebuje, v tom strčí i jakoukoli krysu snadno do kapsy.

Geigerův počítač drnčel a připočítával Arťomovi dávky ozáření. Už ho s sebou nebudu brát, umínil si Arťom, jenom vyšiluje. Co na tom záleží, kolik tam natiká? Co to změní? Dokud není dílo dokonáno, ať se třeba zjančí.

Jen ať si šuškají, Žeňo. Ať si klidně myslí, že mi přeskočilo. Oni tam tehdy nebyli… Na věži. Vždyť oni z toho svýho metra ani nevystrčí nos. Jak by to tedy mohli vědět, že? Prej přeskočilo… Nejradši bych je všechny nakopal do… Jasně, vysvětlím to: Jakmile Ulman na střeše rozložil anténu… Zatímco ji vylaďoval… Něco tam bylo. Já jsem to slyšel! Krucinál, ne, nezdálo se mi to. A oni mi furt nevěří!

Nad hlavou se mu krabatila mimoúrovňová křižovatka, asfaltové stuhy se zvlnily a ztuhly; přitom ze sebe setřásly auta, která popadala, jak se jim právě zlíbilo – některá na všechny čtyři pracky, jiná na hřbet –, a v takových polohách dodělala.

Arťom se letmo ohlédl a vykročil nahoru po drsném vyplazeném jazyku výjezdu na estakádu. Nemusel jít daleko, kilometr, snad půldruhého… U dalšího jazyka se vypínaly věžáky Trikolora, kdysi slavnostně natřené bílou, modrou a červenou barvou. Čas potom všechno přemaloval našedo, přesně podle svého vkusu.

A proč mi nevěří? Prostě nevěří – a po ptákách. Jistě, nikdo neslyšel volací signály. Ale odkud se je vlastně snaží zachytit? Z podzemí. Nikdo nepůjde jenom kvůli tomu na povrch… Že je to tak? Ale zkus se nad tím sám zamyslet: copak je možné, že by kromě nás nikdo nepřežil? Na celém světě – nikdo? Co? To je přece blábol! No ještě řekni, že ne… Nechtěl se dívat na věž Ostankino, ale nedokázal ji spustit z očí; ať se od ní odvrátíte nebo ne, pořád ji máte v zorném poli – jako rýhu na průzoru ochranné masky. Černá, mokrá, odlomená po rukojeť rozhledny; jako by něčí ruka se zaťatou pěstí vytrčela ze země, jako by se nějaký obr chtěl dostat z podzemí na povrch. Uvízl však v rezavě hnědé moskevské hlíně; sevřela ho nepoddajná vlhká půda, a tak se do ní natěsnal – a ona ho zardousila.

Když jsem byl tehdy na věži… Arťom ztěžka kývl hlavou jejím směrem,… když poslouchali éter a snažili se zachytit volací signály Melnika… Skrz to šumění a praskání tam… Odpřisáhnu to na cokoli… Bylo to tam! Něco tam zaznělo!

Nad mrtvým lesem se vznášejí dva kolosy – Dělník a Kolchoznice. Oba se držely v podivném postavení, jako by bruslily nebo tančily tango; přitom ale na sebe ani nepohlédnou, jako by byly bezpohlavní. A kam se to tedy dívají? Vidí snad z výšky něco zajímavého za obzorem?

Po levici měl Arťom obrovské ruské kolo na VDNCh – podobalo se ozubenému kolečku mechanismu otáčejícího zeměkoulí. A společně s celým strojem kolo dvacet let stálo jako začarované a tiše rezivělo. Provoz se zastavil.

Na kole se skvěla velká číslovka 850; právě tolik let Moskva slavila, když tu atrakci postavili. Arťoma napadlo, že nemá smysl údaj opravovat; pokud neexistuje nikdo, kdo by sledoval a zaznamenával roky, čas se zastaví.

Ošklivé a pochmurné mrakodrapy, kdysi bílo-modro-červené, sahaly snad až do nebe – a zdálo se, jako by byly doslova nadosah. Určitě nejvyšší budovy široko daleko, pokud se nepočítalo s poškozenou věží. Arťom zaklonil hlavu a klouzal pohledem až na vrchol; div se mu přitom nepodlomila kolena.

Třeba dneska…, řekl bez otazníku Arťom, ačkoli si uvědomoval, že obloha má uši zacpané mračnou vatou.

Samozřejmě ho tam nikdo neslyšel. Vchod do domu.

Prostě normální vchod.

Domácí telefon oněměl, železné dveře bez proudu, v akváriu domovního správce zdechlý pes; v průvanu plechově řinčí poštovní schránky bez dopisů i reklamního smetí. Všechno už dávno sebrali a spálili, aby si aspoň ohřáli ruce.

V přízemí čekaly tři otevřené německé skvělé výtahy s nerezavějícími vnitřnostmi, jako by se dalo do kteréhokoli z nich jen tak vstoupit a dojet do posledního patra věžáku. Arťom je za to z duše nenáviděl. A hned vedle byly požární únikové dveře. Arťom věděl, co ho za nimi čeká. Už to měl spočítané: čtyřicet šest poschodí pěšky. Na Golgotu se vždy chodí po svých.

Vždycky… Po svých…

Batoh teď vážil snad tunu – a ta váha tlačila Arťoma k betonu, znemožňovala mu chůzi, připravovala ho o rovnováhu. Ale on přesto kráčel, jako by byl na klíček, a stejně mechanicky mluvil.

No a co, že neměli proti… raket… To je fuk… Určitě byli… Určitě byli ještě někde… Lidi… Není možné, aby jen tady… Aby jenom v Moskvě… Jen v metru… Země je tu pořád… Stojí… Nerozestoupila se…

Obloha… Projasňuje se… To přece ne… Aby – celá země… A Amerika… A Francie… A Čína… A třeba Thajsko… Co komu udělalo… Není ho přece za co tres…

Arťom ve svých šestadvaceti letech nebyl samozřejmě ani ve Francii, ani v Thajsku. Starý svět téměř nestihl; narodil se později. A ten nový už má zeměpis omezenější – stanice metra VDNCh, stanice metra Lubjanka, stanice metra Arbatskaja… Okružní trasa. Ale když si ve vzácných turistických časopisech prohlížel pod plísňovým filtrem snímky Paříže a New Yorku, srdce mu napovědělo, že ta města ještě kdesi stojí a nezahynula. Možná čekají právě na něho.

Proč by… Proč by zůstala jen samotná Moskva? To nemá logiku, Žeňo! Chápeš? Nemá to logiku! To znamená… To znamená je prostě zachytit… Jejich volací signály… Nemůžeme… Zatím. Musí se v tom pokračovat. Nemůžu se na to vykašlat. Nemůžu…

Věžák byl liduprázdný, ale vydával různé zvuky, jako by žil: po balkonech se proháněl vítr a bouchal dveřmi, sípavě svištěl ve výtahových šachtách, šelestil něčím v cizích kuchyních a ložnicích, a tak předstíral, že se vrátili místní obyvatelé. Arťom mu však už nevěřil; dokonce se ani neohlížel a nikam nechodil na návštěvu.

Věděl, co by našel za těmi neklidně lomozícími dveřmi: vyloupené byty. Zůstaly tam jen fotky rozházené po podlaze – cizí mrtvoly vyfocené na památku pro nikoho, neskladný nábytek, který se nedá odnést do metra ani vzít s sebou na onen svět. V jiných domech tlaková vlna roztříštila okna, ale tady měla dvojskla a ta vydržela. Za dvě desítky let ale všechna pokryla vrstva prachu, takže oslepla – jako od šedého zákalu.

Dřív bylo možné v některém bytě potkat někdejšího majitele: zabořil ochranný filtr do nějaké hračky a plakal pod maskou tak huhňavě, že neslyšel, když k němu Arťom zezadu přistoupil. Někdo zůstal ležet s otvorem v zádech spolu s tou svou přihlouplou hračkou; jiní na něho jen pohlédli a pochopili, že tady nahoře není jeho domov a nic tam neobjeví. Beton, cihly, plískanice, popraskaný asfalt, zažloutlé kosti, všechno ztrouchnivělé – no a radiace. Tak to bylo v Moskvě – a na celém světě. Nikde ani živáčka, kromě metra. To je všeobecně známý fakt.

Vědí to všichni. Kromě Arťoma.

A co když je na nekonečné Zemi ještě jedno místo příhodné pro člověka? Pro Arťoma a Aňu? Pro všechny ze stanice? Místo, kde není nad hlavou litinový strop a kde by se dá růst až do nebe? Postavit si vlastní dům, žít vlastní život – a znovu postupně odtud osidlovat všechnu spálenou Zemi?

Všechny od nás… Poslal bych… Na vzduch… Žili by…

Čtyřicet šest poschodí.

Mohl by si dopřát přestávku ve čtyřicátém, ba i na třicátém; nikdo přece Arťomovi nenařídil, že se musí vyškrábat až nahoru. Ale on si sám bůhvíproč vtloukl do hlavy, že jestli se mu něco povede, pak jedině tam, na střeše.

Určitě… Ne… Není tak… Vysoko… Jako na věži… Tehdy… Ale… Ale…

Průzory ochranné matky se zamlžily a srdce div nevyskočilo z hrudníku – Arťom měl pocit, jako by někdo ostrým nožíkem zkoumal, pod kterým žebrem by z těla vyklouzlo nejlíp. S nasazenými plynovými filtry se dýchalo jen povrchně a namáhavě, životodárného kyslíku bylo stále méně. Jakmile Arťom dorazil do pětačtyřicátého poschodí, ve stejnou chvíli jako kdysi na věži nevydržel a strhl ze sebe přiléhavou gumovou kůži. Lačně okusil sladký, trpký vzduch, úplně jiný než v metru – čerstvý.

Výška… Možná… Právě tam… Tři sta metrů… Výška… Proto třeba… Proto snad… Z výšky… Zachytí…

Shodil ze sebe batoh a dovlekl ho na vyhlédnuté místo. Křečovitě ztuhlými zády se opřel o stříšku průlezu, zvedl zavazadlo a vystrčil ho ven. Pak se sám vyškrábal na střechu – a okamžitě se mu podlomily nohy. Ležel naznak a díval se na oblaka, která měl zdánlivě nadosah; chlácholil srdce a konejšil dech. Potom se s námahou zvedl.

Výhled odsud byl…

Měl pocit, jako by umřel a měl co nevidět odletět do ráje, ale najednou narazil na skleněný strop a uvízl; bezmocně se motal a nemohl sem ani tam. Bylo mu však jasné, že z takové výšky se už dolů nemůže vrátit: když shora spatříte, jak je vše na zemi titěrné, jak byste to pak mohli znovu brát vážně?

Hned vedle se ještě vypínaly dva stejné mrakodrapy, kdysi barevné, teď šedivé. Arťom však pokaždé vystoupil na střechu právě tohohle. Zdálo se mu to pohodlnější.

Mezi oblaky se na chvilku vytvořila střílna, odkud vypálily sluneční paprsky; a zničehonic se zdálo, že na sousedním domě se něco zablesklo, buď na střeše, nebo v zaprášeném okně některého bytu v horních patrech. Jako kdyby někdo zachytil paprsek zrcátkem. Než se Arťom stačil ohlédnout, slunce se opět zabarikádovalo; záblesk zmizel a už se neobjevil.

Ačkoli se snažil odvrátit pohled, oči mu celou dobu sklouzávaly k lesu, který se rozbujel na místě Botanické zahrady – a k temné holé pustině přímo v jejím středu. Bylo to tak mrtvé místo, jako by na něj Hospodin vylil zbytky hořící síry. Kdepak, to nebyl Hospodin.

Botanická zahrada.

Arťom si ji pamatoval jinou. Z celého ztraceného předválečného světa mu utkvěla v paměti jen ona.

Divná věc: najednou tvůj veškerý život sestává z dlaždic, tvárnic, protékajících stropů a potůčků na zemi dole u kolejí, ze žuly, z mramoru, dusna a elektrického světla.

A zničehonic se v něm objeví ždibec něčeho jiného: svěží květnové ráno, dětsky něžná nedávná zeleň na vzrostlých stromech, parkové pěšiny pomalované barevnými křídami, nekonečná fronta na zmrzlinu a pak samotná zmrzlina v oplatce; ne že by mražená pochoutka byla moc sladká, ale přesto je to nadpozemský požitek. A matčin hlas – zeslabený a zkreslený časem jako měděným telefonním kabelem. A její teplá ruka, kterou nechceš za nic na světě pustit, aby ses neztratil – a držíš ji ze všech sil. Ačkoli copak si můžeme něco takového zapamatovat? Asi ne.

A všechno tohle ostatní je natolik nepatřičné a nemožné, že už nechápeš, jestli se ti to opravdu přihodilo, nebo to byl pouhý sen. Ale jak by se ti to mohlo zdát, kdybys nic takového nikdy neviděl a nepoznal?

Arťom měl před očima křídové kresby na cestičkách, slunce pronikající zlatými jehličkami děravým listovím, zmrzlinu v ruce, oranžové směšné kachny na hnědé hladině rybníka a vratké můstky nad sluncem ozářenou hladinou – bylo by hrozné spadnout do vody, ale ještě hroznější upustit do ní vaflovou oplatku!

Ale její tvář, matčinu tvář, si Arťom nedokázal vybavit. Snažil se ji vydolovat z paměti, prosil, aby ji v noci spatřil alespoň ve snu, i kdyby se mu měla k ránu zase vykouřit z hlavy, ale k ničemu to nevedlo. Copak se v jeho hlavě nenašlo sebemenší zákoutí, kde by se matka mohla schovat a přečkat smrt a prázdnotu? Očividně nenašlo. Ale jak může nějaký člověk existovat – a beze stopy zmizet?

A ten den i ten svět – kam se mohly ztratit? Vždyť tu teď byly – tady, vedle, stačilo zavřít oči. Samozřejmě že se do nich můžeme vrátit. Někde na Zemi se přece musely zachránit, setrvat – a zvát všechny ztracence: my jsme tady, a kde jste vy? Jen je třeba je zaslechnout. Umět naslouchat.

Arťom zamrkal a promnul si víčka, aby oči znovu viděly dnešek, a ne dvacetiletou minulost. Sedl si a otevřel batoh.

Byla v něm armádní hřmotná radiostanice v poškrábaném zeleném obalu a ještě jedna neskladná věc: železná skříňka s klikou. Podomácku vyrobené dynamo. A úplně na dně leželo sto čtyřicet metrů kabelu, který sloužil jako anténa k radiostanici.

Arťom spojil všechny vodiče, velkým kruhem obešel střechu a rozmotal kabel. Utřel si tvář dosucha a znovu si neochotně nasadil ochrannou masku. Hlavu mu pevně sevřela sluchátka. Přejel prsty po tlačítkách a zatočil rukojetí dynama; zamrkala dioda, ozvalo se zabzučení a klika mu v dlani zavibrovala jako živá.

S cvaknutím otočil spínač.

Zavřel oči, protože se obával, že mu zabrání vylovit z bouřlivého radiového příboje láhev s dopisem z dalekého kontinentu, kde ještě někdo přežil. Zahoupal se na vlnách – a točil páčkou dynama, jako by vesloval rukou na nafukovacím voru.

V sluchátkách zasyčelo, skrz šelest radiostanice tenounce zaskučela „Jíííííu…“, souchotinářsky v ní zachrchlalo, pak se odmlčela – a znovu začala syčet. Jako by Arťom procházel infekčním oddělením tuberkulózy a hledal, s kým si promluvit, ale ani jeden pacient nebyl při vědomí; jen sestřičky přikládaly prst na rty a přísně dělaly „ššššššš…“ Nikdo tu nechtěl Arťomovi odpovědět, nikdo se nechystal žít.

Mlčení z Petěrburgu. Mlčení z Jekatěrinburgu.

Mlčel Londýn. Mlčela Paříž. Mlčel Bangkok i New York.

Už dávno nebylo důležité, kdo tu válku rozpoutal. Nehrálo žádnou roli, co bylo jejím podnětem. Kvůli čemu? Kvůli historii? Dějiny píšou vítězové, ale tady je nemá kdo psát – a brzy je nebude mít ani kdo číst.

Ššššššš…

Éteru se zmocnila prázdnota. Nekonečné prázdno.

Jííííu…

Na oběžné dráze zahálely bezradné telekomunikační družice. Nikdo je nekontaktoval; pod tíhou nesnesitelné samoty začaly šílet a jedna za druhou se vrhaly k Zemi, protože pro ně bylo pořád lepší shořet v atmosféře než nečinně živořit.

Ani slovo z Pekingu. Hrobové ticho z Tokia.

Arťom však vytrvale točil tou prokletou rukojetí, točil, vesloval, vesloval, točil…

Bylo to děsivé ticho! Tak nesnesitelné ticho snad ani nemůže existovat.

„Tady Moskva! Tady Moskva! Odpovězte!“

To je jeho hlas, Arťomův. Jako pokaždé se nemohl dočkat a dál to snášet.

„Tady Moskva! Příjem! Odpovězte!“

Jíííííííu.

Nepřestat. Nevzdat se.

„Volám Petěrburg! Odpovězte! Volám Vladivostok! Odpovězte Moskvě! Volám Rostov! Odpovězte!“

Co je to s tebou, město Petra Velikého? Snad není Pitěr najednou pomíjivý, pomíjivější než Moskva? Co je to tam místo tebe? Skleněné jezero? Nebo tě sežrala plíseň? Proč neodpovídáš? Tak proč?

Kam ses poděl, Vladivostoku, hrdé město na opačném konci světa? Vždyť nás od tebe dělila taková vzdálenost, snad i tebe neumučili? To se neslitovali ani nad tebou? Kchch. Kchch.

„Odpověz, Vladivostoku! Tady Moskva!“

Celý svět bezmocně padl k zemi, tvář zabořenou v blátě; neslyší nekonečný déšť, který mu bubnuje na záda, a necítí, že má ústa i nos plný rezavé vody.

Ale Moskva… Vida, ta stojí, nohy se jí zatím nepodlomily. Jako živá…

Ššššš…

Co když mu takhle odpovídají duše, které pronikly do radiového éteru? Nebo tak zní radioaktivní pozadí? I smrt má určitě svůj hlas. Nejspíš takový jako zrovna teď: šepot. Tsss… Ale no tak, nehluč. Uklidni se. Uklidni se.

„Tady Moskva! Odpovězte!“ Třeba ho právě teď uslyší…

Co nevidět si kdosi ve sluchátkách odkašle a šuměním pronikne vzrušený hlas, který neuvěřitelně daleko zakřičí:

Jsme tady! Moskvo! Slyším vás! Příjem! Moskvo! Hlavně zůstaňte ve spojení! Slyším vás! Bože! To je Moskva! Moskva navázala spojení! Kolik vás tam přežilo?! My tu máme celou kolonii, dvacet pět tisíc lidí! Země je čistá, radioaktivita nulová! Voda nekontaminovaná! Jídlo? No jistě! Léky máme, ano, máme! Slyšíte, Moskvo?! Hlavně to nevzdávejte!

Iiiiiiiu. Prázdno.

To nebyla radiokomunikační, ale spiritistická seance – a Arťomovi se za nic na světě nedařila. Duchové, které volal, se odmítali ozvat. I na onom světě jim bylo dobře. Ojedinělými mezerami mezi oblaky shlíželi shora na Arťomovu shrbenou postavičku a jen se uculovali: Tam? K vám? To snad nemyslíš vážně!

Kchchchchch.

Přestal točit tou zatracenou pákou a zlostně si strhl sluchátka. Vstal a pomalu smotal vodič antény do úhledného kotouče; do takové pečlivosti se ze všech sil nutil, protože ve skutečnosti by ho nejradši ze všeho roztrhal na kusy a hodil ze čtyřicátého pátého poschodí do hluboké propasti.

Všechno uložil do batohu, nasadil si to ďábelské pokušení na záda a začal s ním sestupovat dolů. Do metra. Tak zase zítra.

*    *    *

„Provedl jsi dezaktivaci?“ zahuhňalo modré sluchátko.

„Provedl.“

„Zřetelněji!“

„Provedl!“

„Jo provedl, aha…,“ vybafl nevěřícně telefon a Arťom jím nenávistně mrštil o stěnu.

Ve dveřích zaskřípal zámek a otevřel závory. Pak v nich dlouze zadunělo, otevřely se a metro zaplavilo Arťoma svým nedýchatelným těžkým vzduchem.

Hned na prahu ho uvítal Suchoj. Buď vytušil, kdy se Arťom vrátí, nebo ve skutečnosti nikam neodešel. Nejspíš to vytušil.

„Tak co?“ zeptal se unaveně a bez jakékoli známky hněvu. Arťom pokrčil rameny. Suchoj ho ohmatal pohledem – jemně, jako dětský lékař.

„Někdo tě hledal. Přišel z jiné stanice.“ Arťom zpozorněl.

„Není od Melnika?“

V hlase mu něco cinklo, jako kdyby spadla nábojnice na podlahu.

Naděje? Skleslost? Nebo něco jiného?

„Ne, nějaký stařík.“

„Jakej stařík?“ Poslední kapka síly, kterou Arťom v sobě našel pro případ, že otčím odpoví „ano“, z něho rázem vytekla, spláchla ji odpadní voda – a Arťom už nemyslel na nic jiného než na postel.

„Homér. Představil se jako Homér. Znáš někoho takového?“

„Ne. Musím se vyspat, strýčku Sašo.“

*    *    *

Ani se nepohnula. Spí, nebo ne? pomyslel si Arťom. Hloubal nad tím jen tak ze zvyku, protože mu už nezáleželo na tom, jestli spí, nebo se jen přetvařuje. Hned u vchodu ze sebe shodil šaty a naházel je na hromadu, zimomřivě si promnul ramena, osiřele se přitiskl z boku k Aně a přitáhl si na sebe přikrývku. Kdyby měl druhou deku, vystačil by si úplně sám.

Staniční hodiny ukazovaly zhruba sedm večer. Aňa však musí v deset vstát a jít na houby. Arťoma jako hrdinu od této povinnosti osvobodili. Nebo jako invalidu? Všemu ostatnímu se věnoval podle své libosti. Probouzel se, když se Aňa vracela ze směny – a odcházel na povrch. Usínal, když ještě předstírala, že spí. Tak oba žili v posunutém čase; na jedné posteli, ale v různých dimenzích.

Arťom začal opatrně, aby ji neprobudil, přitahovat k sobě prošívanou červenou deku. Aňa to ucítila a bez jediného slova zlostně škubla houní na druhou stranu. Nesmyslný boj trval minutu – pak to Arťom vzdal a zůstal ležet na okraji postele jen tak.

„Skvělý,“ utrousil. Aňa mlčela.

Proč žárovka zpočátku svítí, ale potom se přepálí?

Arťom zabořil tvář do polštáře – ty byly zaplaťpámbu dva –, zahřál ho dechem a tak se mu podařilo usnout. Ve snu viděl jinou Aňu – rozesmátou, čipernou, vesele si ho dobírající, neuvěřitelně mladou… Jak je to vlastně dlouho? Dva roky? Dva dny? Čertví, kdy to takhle prožívali. Tehdy jim připadalo, že mají před sebou celou věčnost – zdálo se to oběma. A teď měl pocit, že je to opravdu věčnost, která ho dělí od někdejšího štěstí.

Ve snu mu bylo taky chladno, ale tam za to Aňa – nejspíš ho honila po stanici nahého – mohla z nezbednosti, nikoli z nenávisti. A když se Arťom probudil, věřil v ospalé setrvačnosti ještě celou minutu, že věčnost dosud neskončila, že se s Aňou nacházejí teprve v její polovině. Chtěl Aňu přivolat, omluvit se a vše obrátit v žert. Potom se probral.

KAPITOLA 2

METRO

„A mohla bys mě aspoň poslouchat?“ zeptal se Ani.

Ta už ale ve stanu nebyla.

Své šaty našel přesně tam, kde je ze sebe shodil – u vchodu. Aňa je neuklidila ani nerozházela. Pouze je překročila, jako by se jich štítila dotknout. Snad aby se nenakazila. Nejspíš se toho opravdu bála.

Deku vždycky potřebovala víc. Však on už se nějak zahřeje. Dobře že odešla. Děkuju, Aňo. Děkuju, že sis nechtěla promluvit – a žes mi na nic neodpověděla.

„Díky, ty couro!“ ulevil si nahlas.

„Jste tam?“ ozval se někdo skrz stanové plátno a přímo u jeho ucha. „Arťome? Nespíte?“

Arťom se natáhl po kalhotách.

Venku čekal na polní skládací židli stařík. Na svůj věk měl až příliš vyhlazený obličej. Pohodlně se uvelebil, ale přitom seděl zpříma – bylo jasné, že tu čeká dlouho a rozhodně se nechystá odejít. Děda byl odjinud, nepocházel ze zdejší stanice: Když se neprozřetelně nadechl nosem, zakřenil se. To na první pohled prozradilo cizáka.

Arťom si rukou zastínil oči před nachovým světlem, které zalévalo celou stanici VDNCh, a pozorně se na hosta zahleděl.

„Čím můžu sloužit, dědo?“

„Vy jste Arťom?“

„Dejme tomu,“ Arťom se syčivě nadechl nosem. „Záleží na tom, kdo se ptá.“

„Já jsem Homér,“ představil se stařík, kterého ani nenapadlo vstát.

„Prostě mi tak říkají.“

„To jako fakt?“

„Píšu knihy. No, knihu.“

„Zajímavý,“ odtušil Arťom hlasem bez sebemenšího zájmu.

„Jakoby historickou, ale pojednává o současnosti.“

„Historickou,“ zopakoval váhavě Arťom a rozhlédl se kolem sebe.

„A to jako proč? Říká se, že s dějinami je amen! Skončily.“

„A co my? Někdo přece musí zaznamenat všechno, co tady… Napsat o všem, co se tu s námi děje, povědět o tom potomkům.“

Jestli nepřišel od Melnika, přemýšlel Arťom, tak od koho? Kdo ho poslal? A proč?

„Potomkům, hm. To je velký úkol.“

„Jednak se musí vylíčit to hlavní… Jak tady žijeme. Zachytit takříkajíc všechny mezníky a peripetie. Ale na druhé straně – jak to udělat? Suchá fakta se zapomínají. Aby si to lidi zapamatovali, potřebujou živou historii. Bez hrdiny to nejde. Hledal jsem materiál, vyzkoušel všechno možné. Pak se mi zdálo, že jsem to konečně našel. Ale jakmile jsem to uchopil… Nezabralo to. Nebylo to ono. Ale potom jsem se doslechl o VDNCh a…“

Bylo vidět, že staříkovi se to nevysvětluje snadno, ale Arťom mu to nemínil ulehčit; pořád mu nedocházelo, co bude následovat. Návštěvník nevypadal zle, spíš působil naprosto nepřiměřeným a nejapným dojmem; něco však houstlo ve vzduchu, mezi staříkem a Arťomem se vytvářelo něco, co mohlo každou chvíli vybuchnout a oba popálit a těžce poranit střepinami.

„Vyprávěli mi o VDNCh… O démonech… a o vás. A já jsem pochopil, že musím najít právě vás, abych tu…“

Arťom přikývl. Už mu to došlo.

„To je fajnová historka.“

Arťom strčil věčně studené ruce do kapes a bez rozloučení se měl k odchodu. Stařík uvízl vzadu na pohodlné židli a ještě se pokoušel něco objasnit vzdalujícím se mladíkovým zádům. Arťom se však rozhodl účelově ohluchnout.

Několikrát zamrkal – oči si zvykly, už je nemusel mhouřit.

Mnohem déle přivykaly světlu na povrchu. Celý rok. Ale i to bylo docela rychle! Většina obyvatel metra by od slunečního svitu, dokonce i od ztlumeného oblaky, oslepla – nejspíš navždy. Vždyť celý život trávili v šeru. Ale Arťom se přiměl k tomu, aby viděl i venku. Musel vidět svět, kde se narodil. Protože kdybys nesnesl slunce, jak by ses vrátil nahoru, až nastane čas?

Všichni narození v metru už vyrůstali bez slunce, jako houby. Nebylo na tom nic divného: ukázalo se, že lidé nepotřebují slunce, ale vitamín D. Sluneční svit lze užívat v podobě dražé. A žít se dá i poslepu, podle hmatu.

V metru nebylo společné osvětlení. Neexistovala elektřina pro všechny. Vůbec nic se tam nesdílelo: každý se musel snažit sám za sebe. Na některých stanicích se naučili vyrábět dost světla na to, aby žili skoro jako dřív. Jinde stačila energie na jedinou žárovku svítící uprostřed nástupiště. A našly se i stanice, kde panovala neprostupná tma – jako v tunelech. Pokud tam někdo přinesl světlo v kapse, mohl z nicoty vylovit kousky reality – podlahu, strop, mramorový sloup; z temnoty se ke světlu návštěvníkovy baterky slézali obyvatelé stanice, kteří toužili aspoň něco uvidět. Nejlíp by ale udělali, kdyby se neukazovali: naučili se sice existovat bez očí, ale pusa jim nesrostla.

Na stanici VDNCh měl život pevný řád a lidé tu byli rozmazlení: u některých jednotlivců svítily malé diody přinesené z povrchu a společné prostory měly ještě staré havarijní osvětlení – žárovky s červenými skleněnými kryty; tady by se například daly skvěle vyvolávat negativy fotografií. I Arťomova duše se v tom rudém světle pozvolna vynořovala, získávala ve vývojce konkrétní obrysy – a bylo vidět, že byla exponována ještě tam, na povrchu, v některý jasný květnový den.

A v jiný den, tentokrát říjnový, kalný a sychravý, připomínala spíš přesvětlený obraz.

„Skvělá historka, viď, Žeňo? Pamatuješ na démony?“ šeptal Arťom, ale vždycky mu odpovídal někdo jiný, nikdy ten správný člověk.

„Zdravíčko, Arťome!“

„Vítej, Arťome!“

Všichni ho vítali. Někdo se usmíval, jiný se mračil, ale nikdo nezapomněl pozdravit. Všichni, nejen Žeňka s Arťomem, si totiž pamatovali černé. Všichni nosili v hlavě ten příběh, ačkoli ho nikdo neznal.

Stanice metra VDNCh byla konečná. Rodná hrouda. Dvě stě metrů na délku a na nich – dvě stě lidí. Místa tak akorát: zmenši ho – a nenadechneš se, zvětši ho – a nezahřeješ se.

Stanici postavili před stoletím, v dobách bývalé říše, a to z tehdejšího obvyklého imperiálního materiálu: mramoru a žuly. Architektonický záměr počítal s majestátností a vznešeností paláce, jenomže, jak už to u metra bývá, byla zahrabaná do země, takže z toho vyšlo něco mezi muzeem a hrobkou. Duch prapředků se tady ani v jiných stanicích, z nichž některé byly i novější, nedal vykořenit. Dospěli noví obyvatelé metra, ale jako by všichni seděli někdejším prarodičům na bronzových kolenou, ze kterých nemohli slézt – protože je předkové prostě nepustili.

Majestátní začouzené sloupy, pod oblouky mezi nimi stojí staré opotřebované vojenské stany; v každém žije jedna rodina, v některém občas i dvě. I kdybyste ty rodiny promíchali, nikdo by si zřejmě nevšiml, že se něco změnilo – to je normální, když žijete dvacet let společně na jedné stanici, kde vaše a sousedova tajemství a veškeré sténání a křik dělí jen jedna vrstva stanové plachty.

Leckde by se obyvatelé už klidně i sežrali – sžíravá závist, žárlivost na Boha, že cizí děti miluje víc, nemožnost podělit se s jinými o svého muže či ženu a koneckonců i obytná plocha bezesporu stojí za to, aby si šli lidi po krku. Na VDNCh to však neplatí. Tady to dopadlo tak nějak jednoduše – a přátelsky.

Jako na vesnici nebo v komunitě: Tady nejsou cizí děti. Sousedům se narodí zdravý potomek – svátek pro všechny, tvoje děcko onemocní – všichni ze všech sil a podle svých možností pomáhají. Nemáš kde se ubytovat? Ostatní se posunou. Když se popereš s přítelem, nedostatek místa vás smíří. Jestli ti odešla žena, dřív či později jí odpustíš. Vždyť ve skutečnosti nikam neodešla, ale zůstala tady, v tomhle mramorovém sále, na kterém shora spočívá milion tun zeminy; nanejvýš teď spí za dalším kusem plachtoviny. Ale dennodenně se s ní setkáš – a ne jednou, ale stokrát. Budete se muset domluvit. Nikdy ti nebude dovoleno si představit, že tvoje žena není a nikdy neexistovala. Hlavně že jste všichni naživu, zbytek se už nějak vyřeší… Jako v komunitě nebo jeskyni.

Dalo se odsud odejít – jižní tunel vedl ke stanici Aleksejevskaja a pokračoval dál, do velkého metra, ale… Asi to bylo tím, že VDNCh byla konečná. Žili tu jen ti, kteří už nechtěli a nemohli nikam odejít a potřebovali být někde doma.

Arťom se zastavil u jednoho stanu a nehybně strnul. Stál jako omráčený a propaloval pohledem ošoupanou celtovinu, dokud se neobjevila žena s opuchlým obličejem.

„Dobrý den, Arťome.“

„Dobrý den, Kateřino Sergejevno.“

„Žeňa tu není, Arťome.“

Arťom chápavě přikývl. Zatoužil pohladit ji po vlasech, vzít za ruku a říct, já vím, vím to… Ve skutečnosti vím úplně všechno, Kateřino Sergejevno. Nebo snad mluvíte jen tak sama se sebou?“

„Běž, Arťome. Běž. Nestůj tady. Zajdi tamhle a dej si čaj.“

„Přesně tak.“

Celý prostor stanice byl na obou koncích uzavřený až k eskalátorům – sami se tu zevnitř zazdili a utěsnili, aby sem z povrchu neproudil zamořený vzduch… A aby se ochránili před různými nezvanými hosty. Na jedné straně, kde byl nový východ, neprodyšně, na druhé, se starým východem, ponechali vrata na výstup do města. U neprostupné zdi stála kuchyně a klubovna. Vařiče na přípravu teplého jídla, hospodyně v zástěrách pobíhají sem a tam, kuchtí oběd dětem a manželům; voda teče trubkami uhelných filtrů a téměř průzračná zurčivě plní cisternu. Tu a tam zapíská čajová konvice – posel z farem si zaběhl ze směny pro vařící vodu, utírá si ruce o kalhoty, hledá mezi kuchařkami svou ženu, aby ji štípl do kyprého těla a připomněl jí, že ji miluje, a zároveň se co nejrychleji snaží spolknout něco polovařeného.

Vařiče, čajové konvice, nádobí i židle a stoly nebyly ničí osobní vlastnictví, patřily kolchozu, ale lidi se k nim chovali šetrně a neničili je.

Všechno kromě jídla sem přinesli shora – v metru se nedalo zhotovit nic použitelného. Ještě že si mrtví, když se chystali žít, udělali do zásoby hodně užitečných věci – lampičky, dieselové agregáty, dráty, zbraně, patrony, nádobí i nábytek; navíc si ušili spoustu oblečení. Teď se to dá od nich přinášet, jako od starších sourozenců – a vystačí to nadlouho. V celém metru nepřežívá víc než padesát tisíc lidí, ale Moskva kdysi měla patnáct milionů obyvatel. To znamená, že každý má tři sta takových příbuzných. Tiše čekají a beze slova nabízejí své obnošené věci: jen si to vezměte, berte, je to skoro nové, mně už je to malé.

Jejich dary stačí jen změřit dozimetrem – jestlipak moc necvaká? –, v duchu poděkovat a můžete je začít používat.

Arťom dorazil k frontě na čaj a postavil se na konec.

„Arťome, co tam děláš, jako bys nevěděl, co se patří! Přece tady nebudeš trčet ve frontě! Jen se posaď, udělej si pohodlí… Chceš kapku nalít, aby ses zahřál?“

Pevnou rukou tu vládla Kožichová Daška. Nejspíš už překročila padesátku, ale rozhodně si tím nelámala hlavu. Přijela do Moskvy z nějakého Zapadákova u Jaroslavle tři dny předtím, než to bouchlo. Sháněla kožich. Nakonec si ho koupila – a od té chvíle ho nesvlékla ani ve dne, ani v noci, natož aby zašla do čistírny. Arťom se jí kvůli tomu nikdy nevysmíval – co by sám dal za to, kdyby mu zůstal takový kousek někdejšího vlastního života! Trochu květnového svěžího vzduchu, nanuk, stín topolů nebo maminčin úsměv…

„Ano. Děkuju, teto Dašo.“

„Nech už tu tetku tetkou!“ ohradila se káravě a koketně. „Tak jak to tam nahoře vypadá? Co počasí?“

„Prší.“

„Jen aby nás to zase nevyplavilo. Slyšíš, Ajgul? Říká, že tam prší.“

„Alláh nás trestá. Za hříchy. Hele, nepálí se ti to vepřový?“

„Co to máš najednou s tím Alláhem? Najednou se vytasí s Alláhem! – No jo, fakt se připaluje… A co tvůj Mehmet, vrátil se z Hanzy?“

„Už třetí den je fuč. Třetí!“

„Hlavně si to tak neber…“

„Dala bych ruku do ohně, Dašo, že si tam někoho našel! Nějakou z těch vašich! V hříchu…“

„Vaše nebo naše… To bych neřešila… Tady jsme všichni, Ajgulko… na jedný lodi.“

„Narazil si nějakou běhnu, u Alláha…“

„Sama jsi měla častějc roztáhnout nohy… Takovej chlap je jako kozel… Furt jen hledá, kam to strčit…“

„Co to melete, ženský?! Vždyť tam šel za vobchodem!“ ozval se mužík trpasličího vzrůstu; bůhvíproč patřičně nevyrostl. I obličej měl skoro dětský, ale opilecký.

„Tak jo, fajn. Ty, Koljo, se nesnaž krejt svoje kumpány! A ty, Arťome, nás ženské neposlouchej. Tu máš. Foukej, je to horký.“

„Děkuju.“

Přistoupil k nim holohlavý muž pokrytý starými bílými jizvami; díky huňatému obočí a uhlazenému projevu však nevypadal svěřepě ani ukrutně.

„Zdravím všechny přítomné a zvlášť dámy! Kdo tu stojí na čaj jako poslední? – Takže jsem za tebou, Koljo. Už jste to slyšeli o Hanze?“

„Co s ní má bejt?“

„Uzavřeli hranici. Jak se říká: Víme, co to znamená, když nám svítí červená. Pět našinců tam trčí a nemůžou dál.“

„Dej pozor, Ajgulko, zamíchej si tam houby. Nezapomínej na svoje houbičky.“

„A ten můj je tam taky! Co si tu mám počít? U Alláha… Jak uzavřeli? Co, Konstantine?“

„Uzavřeli – a hotovo. Do toho nám nic není. Rozkaz je rozkaz.“

„To zase jdou do války! Že by si to znovu rozdali s Rudou trasou?

Kéž by tam už všichni pochcípali!“

„Kdoví, viď, Konstantine? Mám za někým zajít? Vždyť můj Mehmet…“

„Udělali to jen preventivně. Právě odtud přicházím. Nějaká obchodní karanténa. Co nevidět otevřou. Dobrý den všem.“

„No tak vás pěkně vítáááme – ale koho a odkud? A proč zrovna k nám?“

„Jsem ze Sevastopolské. Můžu si k vám sednout?“

Arťom přestal vidět rudě a odtrhl si od úst bílý poškrábaný hrnek s pozlaceným okrajem. Stařík se sem dobelhal, našel Arťoma a teď ho pokradmu sledoval, co tomu říká. No jo, tomu asi neuteču.

„A jak ses k nám vlastně dostal, dědo? Když všude zavřeli?“ Arťom vyzval mazaného staříka k pohledu z očí do očí.

„Prošel jsem jako poslední.“ Příchozí nezamrkal a neuhnul pohledem ani o píď. „Hned za mnou celou oblast uzavřeli.“

„My se bez té Hanzy klidně obejdeme! Ale ať si to oni zkusí bez našeho čaje a hub, darmojedi! S boží pomocí to překonáme!“

„Otevřou! – Ale co když ne? Je tam můj Mehmet!“

„Víš co, Ajgulko? Tobě pomůže Suchoj. Ten z toho tvýho Mehmetka vyseká raz dva. Nenechá tě na holičkách. – Trošku čaje? Ten náš jsi už ochutnal?“

„Rozhodně neodmítnu,“ přikývl důstojně plnovous samozvaného Homéra.

Seděl naproti Arťomovi, usrkával místní vývar z hub, který tady furiantsky, ale naprosto bezdůvodně pokládali za čaj – všechen pravý čaj se vypil asi tak před deseti lety – a čekal. A Arťom také vyčkával.

„Kdo je poslední na horkou vodu?“

Arťomovi se sevřelo srdce, protože poznal hlas Ani. Stála k němu zády a nevšimla si ho.

„Máš dneska hodně práce?“ snažila se hned zapříst rozhovor Daša a otřela si ruce o odřené kapsy kožichu. „Houbičky?“

„Jojo, houbičky,“ odpověděla Aňa zády k ní, jen aby se nemusela otočit; takže si Arťoma přece jen všimla.

„Bolí tě v kříži, co? Seš pořád skloněná.“

„Jednou mi snad upadne, teto Dašo.“

„Houby chtějí fortel!“ nesouhlasně si odfrkla šikmooká podsaditá Ajgul. „Jen ať se hrbí. Klidně se z toho svinstva zvencni!“

„Aby ses nepodělala. Každý si vybírá práci podle vlastní letory,“ namítla klidně Aňa.

Zareagovala sice vyrovnaně, ale Arťom dobře věděl, že právě tenhle krotký hlas je předzvěstí prudkého výpadu. A nemusí skončit jen u slovního útoku – s takovým otcem Aňa dostala dobrou školu.

„Nehádejte se, ženské,“ zabublal zjizvený Konstantin. „Všechna povolání jsou stejně důležitá, všechna povolání jsou stejně potřebná, jak řekl klasik. Čím byste bez hub krmili prasata?“

Žampiony rostly v zavaleném severním tunelu, jednom ze dvou, které dřív vedly na stanici Botaničeskij sad. Tři sta metrů houbových plantáží – a za nimi ještě vepřín. Vepře umístili co nejdál, aby co nejmíň smrděli. Jako by je mohlo tři sta metrů spasit. Zachránilo je něco jiného: schopnost lidských smyslů se přizpůsobit.

Nově příchozí cítili hnusný prasečí odér den či dva. Pak přivykli. Aňa si tak brzy nezvykla. Místní obyvatelé už to dávno nevnímali; navíc neměli s čím srovnávat. Arťom však mohl…

„To je dobře, když má člověk tak pěkný vztah k houbám,“ pronesl zřetelně Arťom a upřeně se jí zahleděl na zátylek. „S houbami se domluví spíš než s lidmi.“

„Přitom leckdo ani netuší, proč se k houbám chová tak přezíravě,“ zareagovala Aňa. „Některé lidi od nich na první pohled ani nerozeznáš.“ Aňa se nakonec přece jen k Arťomovi otočila. „Třeba dneska jsem na to zase narazila. Polovinu hub napadla hniloba. Nějaká bakterie, chápeš to? Kde se jenom vzala?“

„Co je to za hnilobu?“ znepokojila se Ajgul. „To nám tady ještě chybělo, Alláh nás ochraňuj!“

„Nedá si ještě někdo čaj?“ vmísila se do hovoru Daša.

„Sebrala jsem celý košík hniloby,“ zdůraznila Aňa s pohledem upřeným na Arťoma. „Dřív jsme tu měli normální houby. Zdravé.“

„Tak to je fakt neštěstí!“ pokýval hlavou Arťom. „Houby nám ztuchly.“

„A co teď strčíme do huby?“ nadhodila pragmaticky Daša.

„No jistě, jaké neštěstí?“ zareagovala tichým, ocelově chladným hlasem Aňa. „Ovšem když velkého hrdinu a spasitele celého metra už nikdo nebere vážně – to je tragédie!“

„Pojď, Ajgulko, trochu se provětráme,“ zvedla zvýrazněné obočí Daša. „Tady to začíná nějak houstnout.“

„Ehm…,“ Homér vstal a taky se měl k odchodu.

„Ne,“ zarazil ho Arťom. „Chtěl jsi přece slyšet o hrdinovi, ne? O Arťomovi, který zachránil celé metro? No tak poslouchej, ať poznáš pravdu. Vidíš, jak to lidi ve skutečnosti zajímá?“

„To je tím, že lidi mají svoje starosti. Skutečné starosti. Musí pracovat, živit své nejbližší, vychovávat děti. Ale když někdo neví, kde je jeho místo a do čeho píchnout, a vymýšlí si různé ptákoviny – tak to je skutečná tragédie.“ Aňa hájila své stanovisko tím, že po Arťomovi pálila po dávkách: krátká, krátká, dlouhá.

„Ne, neštěstí je to, když někdo nechce žít jako člověk, ale jen existovat jako vepř nebo houba,“ odpověděl Arťom. „Když se zajímá jen o jediné…“

„Opravdové neštěstí je, když se taková prašivka rozhodne, že je člověk,“ namítla Aňa a už přitom neskrývala nenávist. „A nikdo jí neřekne pravdu, aby si to s ní nerozházel.“

„Fakt ty houby hnijou?“ ohlédla se odcházející Kožichová Daša.

„Jo, hnijou.“

„Fujtajksl, to je hrůza!“

„To je trest od Alláha!“ zvýšila hlas Ajgul. „Za naše hříchy! Za to, že jíme vepřový, to je ono!“

„Tak už běž, ať nezmeškáš… Houby volají…,“ popíchnul Arťom strnulou Aňu. „Kašlou, kejchaj, shánějí se po rodné matce…“

„Jsi všivák a parazit.“

„Padej!“

„I ty houby jsou aspoň k něčemu užitečné.“

„Pospěš si! Utíkej!“

„Utíkej si sám. Jen do toho, vypadni z metra. Rozmotej si tu anténu třeba kolem celého města. Zadav se tím svým bědováním! Nikdo tam není, jasný? Ani živáčka. Všichni chcípli, ty blbej radioamatére!“

„Jen počkej, sama ještě potom…“

„Už nebude žádné potom, Arťome. Ani omylem.“

Měla suché oči. Otec ji naučil, jak neplakat. Ona totiž měla otce – vlastního, rodného…

Aňa se otočila a odešla.

Arťom se zahleděl na houbový výluh v bílém hrnku s oprýskaným zlatým okrajem. Homér seděl hned vedle a obezřetně mlčel. Do kuchyně se začali vracet lidi. Mluvili o tom, že houby napadla nějaká bílá plíseň, ustrašeně vzdychali, jestli nevypukne další válka, a drbali o tom, kdo koho ve vepříně štípl tam či onam. Kolem kuchyně proběhlo malé růžové kvičící sele a hned za ním se objevila bledá souchotinářská holčička. Pak se ukázala kočka s ocasem zvednutým jako hlásná trouba, obešla celý stůl, otřela se Arťomovi o koleno a zadívala se mu do úst. Z hrnku přestala stoupat pára, na čaji se vytvořil škraloup; ten ostatně začal svírat i Arťomovo nitro. Odložil hrnek, zvedl oči – a uviděl toho neznámého staříka.

„Takhle vypadají dějiny, dědo.“

„Je mi… Já… Promiňte.“

„Zbytečná cesta, co? Tohle potomky nepotěší – pokud je vůbec někdo bude mít.“

„Ne, nebyla zbytečná.“

Arťom si mezi zuby uplivl; ten dědek je hroznej paličák.

Zvedl zadek z lavičky a vyšel z kuchyně. Je po snídani, teď musí odpracovat svou každodenní povinnost. Homér ho hned následoval.

„Promiňte, o čem… Vy jste tam… O čem mluvila ta žena? Anténa… radioamatér… Jistě, nic mi do toho není, ale… Chodíte na povrch, že? Posloucháte rádio?“

„Chodím a poslouchám.“

„Doufáte, že najdete další živé lidi?“

„Doufám, že najdu další živé lidi.“

„A daří se vám to?“

Arťom v jeho hlase nezaslechl ani náznak posměchu. Stařík pouze projevil zájem, jako by se Arťom věnoval něčemu naprosto všednímu – jako by třeba vozil sušené maso na Hanzu.

„Vůbec.“

Homér chápavě pokýval hlavou a zachmuřil se. Očividně mu chtěl něco povědět, ale rozmyslel si to. Polituje ho? Pokusí se přivést ho k rozumu? Začne předstírat zájem? Arťomovi to bylo srdečně jedno.

Došli k ohradě s jízdními koly.

Arťom houby z duše nesnášel, protože je Aňa zbožňovala, a vepři se mu hnusili kvůli smradu. Nakonec si s ostatními domluvil, že ho toho jako hrdinu zprostí. Darmožrouty však na VDNCh netrpěli. Když si odsloužil hlídku na kontrolním stanovišti v tunelu, musel ještě přiložit ruku k dílu na stanici. A tak si Arťom vybral kola.

Bylo jich čtrnáct; stála pěkně jedno za druhým, řídítky opřená o stěnu pokrytou vývěskami. Na jednom plakátě byl Kreml a řeka Moskva, na druhém jakési uvadající ženské tělo v růžových plavkách, na třetím mrakodrapy New Yorku a na čtvrtém zasněžený klášter a kalendářní seznam pravoslavných svátků. Vyber si příslušnou náladu a šlápni do pedálů. Bicykly stojí na rozpěrkách a od každého z jejich kol vedou řemeny k dynamu. K výbavě patří i malá svítilna matně osvětlující tvůj dnešní plakátový sen. Zbývající elektřina proudí do akumulátorů a zásobuje stanici.

Jízdní kola stála v zavaleném jižním tunelu a patřila ke strategickým objektům, takže cizí lidé sem měli vstup zakázán. Stařík to tady zřejmě nikdy neviděl.

„Ten jde se mnou,“ bůhvíproč mávl Arťom na strážného a Homérovi dovolili projít.

Arťom si osedlal rezavý rám a sevřel gumová řídítka. Před ním se rýsoval Berlín, který si vymodlil od hanzovních knihkupců: Brandenburská brána, televizní věž a černá socha ženy s rukama zvednutýma k hlavě. Ta brána, jak Arťom pochopil, nápadně připomínala vchod na Výstavu úspěchů národního hospodářství a berlínská televizní věž, ačkoli jí uprostřed narostl nádor ve tvaru bubliny, se podobala Ostankinu. A socha ženy – ať už křičela, nebo si zacpávala uši… Jako by nikam neodjížděl.

„Nechceš se projet, dědo?“ navrhl Homérovi. „Je to dobrý na srdce. Vydržíš mezi námi dýl. Tady.“

Stařík však neodpověděl a strnule přihlížel, jak se točí splasklé pneumatiky a snaží se najít ve vzduchu pevnou oporu. Obličej přitom křivil jako ochrnutý: jedna polovina se usmívá, druhá je mrtvolně ztuhlá.

„Seš v pořádku, dědo?“ zeptal se Arťom.

„Ano. Jen jsem si na něco vzpomněl. Na někoho,“ zachraptěl Homér, odkašlal si a očividně se vzpamatoval.

„Aha.“

Všichni mají na koho vzpomínat. Každého člověka provází tři sta stínů, které jen čekají na to, aby na ně dotyčný pomyslel. Rozmístí své smyčky, napnou je, vytvoří hustou spleť pavučin – a čekají.

Bicykl protáčející se ve vzduchu někomu připomene, jak učil děti jezdit na dvorku, jinému zapíská čajová konvice úplně stejně jako u rodičů v kuchyni, když tam na víkend jezdil na oběd a podělit se o novinky. Stačí jediné mrknutí – a rázem mezi teď a dnes spatří včerejšek a jasně vidí jejich obličeje. Je fakt, že s přibývajícími roky je ten pohled pořád zastřenější. Ale i tak…

„Jak ses o mně dověděl?“

„Jsi slavný,“ usmál se Homér a přešel k tykání. „Všichni tě znají.“ Arťom se ušklíbl.

„Slavnej…“ Jako by to slovo odplivl.

„Vždyť jste zachránili celé metro. Všechny lidi. Kdybyste tehdy ty potvory raketami ne… Upřímně se přiznám, že tomu nerozumím. Proč o tom nechceš mluvit?“

Vpředu byla televizní věž, vstupní brána na VDNCh a černá žena se vztyčenýma rukama. Chtělo to přesednout na jiný bicykl, ale všechny už byly obsazené, a tak si Arťom nemohl vybírat. Zatoužil šlapat do pedálů pozpátku, dozadu, pryč od věže – ale tak by se nedal vyrobit elektrický proud.

„Doslechl jsem se o tobě od Melnika.“

„Cože?“

„Melnik. Znáš ho? Velitel Řádu. Předpokládám, že s Řádem jsi obeznámen… Stateční Sparťané… Jestli jsem to správně pochopil, patřil jsi k němu i ty… dříve?“

„Tebe za mnou poslal Melnik?“

„Ne, Melnik mi o tom jen vyprávěl – žes ho informoval o démonech a prošel celým metrem… No a pak už jsem se sám… začal pídit. Snažil jsem se ze všech sil, ale pořád zůstávala spousta nejasností. Pochopil jsem, že bez tebe se v tom nevyznám, a tak jsem se rozhodl…“

„Říkal ti ještě něco?“

„Co? Kdo?“

„Pověděl ti Melnik o mně ještě něco?“

„Ano.“

Arťom přestal šlapat do pedálů. Přehodil nohu přes rám bicyklu, seskočil na podlahu a zkřížil ruce na hrudi.

„No?“

„Že… Že ses oženil a začal vést normální lidský život.“

„Tak to řekl?“

„Přesně takhle.“

„Normální lidský život,“ usmál se Arťom.

„Jestli jsem to nepopletl.“

„A neupřesnil náhodou, že jsem si vzal jeho dceru?“ Homér zavrtěl hlavou.

„To je všechno?“

Stařík rozpačitě zažmoulal jazykem, povzdechl si a šel s barvou ven.

„Zmínil se o tom, že ses pomátl.“

„No jistě. Já…“

„Jen prodávám, jak jsem nakoupil…“

„Nic víc?“

„Podle mě…“

„Třeba že se mě chystá zabít? Kvůli dceři… Nebo…“

„Ne, ani slovo!“

„Nebo čeká, že se vrátím… Do šiku?“

„Nevzpomínám si…“

Arťom se odmlčel a snažil se všechno strávit. Potom si uvědomil, že Homér je pořád ještě tady a bedlivě ho zkoumá.

„Pomatenec!“ Arťom se bezděčně uchichtl.

„Já si to nemyslím,“ upozornil ho Homér. „Ať si říká, kdo chce, co chce, jsem skálopevně přesvědčený o tom, že…“

„Jak to víte? Teda víš?“

„Co třeba podle toho, že pořád pátráš po přeživších? To tě mám považovat za blázna jen proto, že se nechceš vzdát? Poslyš,“ zahleděl se stařík vážně na Arťoma, „ty si ničíš život kvůli lidem a já popravdě nechápu, proč se k tobě za to takhle chovají.“

„Každý boží den se vydávám na cestu.“

„Nahoru?“

„Každý den po eskalátoru na povrch. Zamířím k tomu věžáku.

Pěšky po schodech na střechu. S batohem na zádech.“

Sousední jezdci na kole se zaposlouchali a zpomalili závod o elektřinu.

„Ano, je to tak! Ani jednou jsem neslyšel, že by mi někdo odpověděl! No a co? Co to dokazuje?!“ Arťom teď nekřičel už jen na Homéra, ale na všechny ostatní cyklisty, kteří ze všech sil najížděli na stěnu, jako by se jí snažili proniknout. „Nic to nedokazuje! Jak to, že to necítíš?! Musí přece ještě existovat další lidi! Nějaká města! Přece nejsme v téhle díře, v těchhle jeskyních sami na světě!“

„Jdi se bodnout, Arťome! Kdo má furt ty plky poslouchat!“ neovládl se mladík s dlouhým nosem a malýma očkama. „Yankeeové všechno rozbombardovali na hadry! Nikde nezůstal šutr na šutru! Proč tě to tak bere? Oni to hodili na hlavu nám, my jim – a po ptákách!“

„A co když opravdu nejsme sami?“ nadhodil Homér, jako by mluvil sám k sobě. „Co když ti povím, že…“

„Leze tam jako pominutej! Je radioaktivní a zamořuje tady ostatní! Chodící mrtvola!“ Mladík se už nedokázal zastavit. „To nás tady chceš všechny voddělat, nebo co?“

„A co když existujou… Že někdo přežil? Co když se vyskytly signály z jiných měst? Že se je podařilo zachytit?“

„Zopakuj to.“

„Objevily se signály z jiných měst,“ trval na svém neoblomně Homér. „Zaznamenali je a komunikovali.“

„To je lež.“

„Osobně znám člověka, který přijímal a odesílal radiodepeše…“

„Lžeš.“

„A co když právě teď stojí před tebou? Co na to řekneš?“ Homér na Arťoma zamrkal. „No?“

„Že ti přeskočilo, dědo. Nebo že schválně lžeš. Je to lež, že jo? No tak lžeš, nebo ne?!“

KAPITOLA 3

TUBUSY

Stropy na stanici nesahaly vysoko, byly nižší než dospělý muž. Traťové úseky se ale nestavěly pro lidi: od jedné stěny ke druhé pět metrů a od stropu k podlaze jakbysmet.

Daleko, na opačném konci metra, žili divoši, kteří věřili, že tunely jsou průchody, jež v tvrdé skále vyhloubil Velký červ, Bůh, který stvořil Zemi a porodil ze svých útrob lidi. Ti se později vlastního Stvořitele zřekli, přizpůsobili tunely svým potřebám, místo Červa vytvořili ze železa vlakové soupravy a začali si nalhávat, že na samotném počátku existovali jen oni a žádný Červ. Ale proč vlastně v takového boha nevěřit? K životu v podzemí je přizpůsobený mnohem líp.

Tunely byly temné a děsivé, řinuly se v nich potůčky spodní vody, které mohly kdykoli protrhnout železné šupiny tubusů a pohltit celé trasy. Z průsaků stoupal mlžný opar a studená mlha nedovolovala světlu baterek proniknout příliš daleko. Tunely nebyly vybudované pro člověka, to je fakt, a člověk nebyl stvořený pro tunely.

Dokonce i tady, pouhých tři sta metrů od stanice, to bylo hrozivé.

Lidi spolu radši klábosili, aby přehlušili šeplavou hrůzu.

Oheň z nedosušených polen trochu čoudil.

Tunel byl samozřejmě živý: pískavě dýchal a proděravělými plícemi s rozkoší vtahoval dým ohně, jako by šlukoval. Kouř se kroutil, stoupal vzhůru a mizel ve zkornatělých průdušnicích ventilačních šachet.

Trochu dál a níž stála na pákách ruční brzdy drezína, na které sem přijela směna. Od stanice ji dělilo tři sta metrů. Jestli někdo ze severní temnoty zaútočí na VDNCh, musí hlídka přijmout první úder a – nebude-li vyhnutí – obětovat život; zároveň ale je třeba odeslat na stanici jednoho člověka, který se „zachránil“. Ten je povinen všechny varovat, aby se děti stačily poschovávat a ženy popadnout zbraně a společně s muži vlastními těly zatarasit vchod.

Vždycky to fungovalo, a proto VDNCh patřila dosud, i po dvou a půl desetiletích, k obytným stanicím. Poslední děsivá hrozba jak pro stanici, tak i pro celé metro – démoni nebo také černí – zahynuli po zničujícím raketovém útoku; to bylo před dvěma roky.

A každý na stanici si pamatoval, kdo zachránil lidi před těmi nestvůrami: Arťom.

Teď vedl na sever od VDNCh jen řetěz odumřelých liduprázdných stanic; první z nich byla stanice Botaničeskij sad. Nerozkládala se moc hluboko, povrch měla skoro nadosah a hermetická brána, která měla oddělovat svět nahoře od světa dole, byla otevřená a vylomená. Život na této stanici byl nemyslitelný – a to, co začínalo za ní, už lidi ani trochu nezajímalo. Proto okraj Země probíhal přesně tam, kam dosáhlo světlo ohýnku. Dál už byl vesmír.

Sedící strážné oddělovaly od vzduchoprázdna pytle s pískem, které tvořily přední násep. Kalašnikovy byly složené do tvaru pyramidy a vzájemně se o sebe opíraly. Na ohni se v bachratém poškrábaném začouzeném čajníku ohřívala voda.

Arťom se posadil tváří k ohni a zády k beznadějně pustému tunelu. Hned vedle sebe udělal místo Homérovi, kterého úmyslně přivedl do zdejší tiché prázdnoty; nechtěl poslouchat jeho vyprávění tam, na bicyklech, v přítomnosti dalších lidí. Úplně bez svědků to stejně nepůjde, ale aspoň jich bude o něco míň.

„Neměl by ses odvracet od nebezpečí!“ houkl na něho Levašov. Arťom však teď tomu tunelu věřil. Naučil se do něj vcítit.

Další muži se rozmístili tak, aby měli temnou tlamu tunelu neustále na očích. Homér si vyslechl, že má mluvit potichu, aby nikoho neprobudil; to však bylo nad jeho síly.

„To městečko se nazývá Poljarnyje Zori. Nachází se na poloostrově Kola. Hned vedle stojí Kolská atomová elektrárna, přičemž uvažte – v plně funkčním stavu. Má zásoby ještě nejmíň na sto let, protože je napojená pouze na jediné město. To se navíc změnilo v opravdovou pevnost. Z břeven vybudovali kolovou hradbu a další opevnění. Postarali se o skvělou obranu. Vojenské jednotky měly nadosah, protože jejich úkolem byla ostraha jaderné elektrárny. Právě z nich vytvořili posádku přímo v městě Poljarnyje Zori. Celé okolí propadlo zkáze, ostatně jako celý sever – ale tihle se drží. Elektrárna jim poskytuje světlo i teplo na hospodaření. Takže…“

„Hele, co si to vymejšlíš?“ křikl z druhého konce Levašov se zarudlýma očima, masitýma ušima a knírem, který mu směřoval tak nějak podivně nahoru. „Zatraceně, jaký město? Vždyť už za Botaničeskim sadom nenarazíš v tunelu ani na živáčka, teda kromě toulavejch psů! Jako by nám nestačil jeden cvok, vobjevil se hned druhej!“

„To si teď můžou založit vlastní klub,“ zamrkal šibalsky Armén a šťoural se nehtem mezi zuby, kde mu uvízla prasečí štětina. „Klub snílků a romantiků Nachové plachty.“

„Kdo zachytil ten signál? Kdo s nimi mluvil?“ Arťom zíral staříkovi na vousy a pohybující se rty jako hluchý, který se snaží odezírat.

„Já…,“ začal znovu Homér. „Já sám pocházím z té oblasti. Jsem z Archangelska. Proto jsem stále doufal, že někoho najdu, že třeba někdo z mých blízkých zůstal naživu. Poslouchal jsem… a hledal. No a našel jsem je. Je fakt, že můj Archangelsk mlčí. Zato se ale ozvaly Poljarnyje Zori! Celé město, umíte si to vůbec představit? Na povrchu! Teplá voda, světlo… Ale nejzajímavější je to, že se jim tam zachovala nádherná elektronická knihovna. Na magnetických nosičích… Kompaktní disky. Celá světová literatura, filmy… Chápete? Protože mají spoustu elektřiny…“

„Na jakých vlnách? Na jaké frekvenci?“ přerušil staříkovo horování Arťom.

„Víte, je to taková zvláštní Noemova archa. Nezachránilo se na ní sice po páru od každého živého tvora, ale celá kultura naší civilizace…,“ pokračoval s nadšeným zaujetím Homér, jako by Arťomovo naléhání vůbec neslyšel.

„V kolik došlo ke kontaktu? Jak často se opakoval? Kde jsi měl stanoviště? Jaké přístroje? V jaké výšce se ti podařilo zachytit signál? Proč se to tehdy nepovedlo mně?!“

Stařík očekával diskuzi, ne výslech; chtěl si příjemně poklábosit u ohně. Arťom však už na tuhle chvíli čekal příliš dlouho, než aby teď ztrácel čas tlacháním o ničem. Hlavně se musí přesvědčit, že je to pravda.

Arťom sám dobře znal přeludy, které se zjevovaly v pustině na povrchu. Ne, nepotřebuje se kochat nějakými vidinami – potřebuje se jich dotknout, aby jim uvěřil.

„No tak!“ nepřestával naléhat; uvědomoval si, že mu stařík nesmí vyklouznout. „Vybav si to co nejpřesněji! Proč se mi nedaří navázat spojení?!“

„Já…“ Homér pomlaskával a usilovně přemýšlel, soustředěně zíral do tmy, ale nakonec to vzdal. „Nevím.“

„Jak – nevíš? Jak můžeš něco takového nevědět?! Pokud jsi sám s nimi navázal spojení?!“

Homér upadl do rozpaků – a nakonec se ten starý ješita přiznal.

„Já ho nenavázal. Potkal jsem prostě jednoho člověka, radistu. Ten mi to pověděl.“

„Kde? Kdes ho potkal? Na jaké stanici?“ Stařík si znovu zhluboka povzdechl.

„Mám pocit, že to byla Těatralnaja. Ano, snad Těatralnaja.“

„Krucinál, jaký snad? Myslíš, že se bojím tam zajít a ověřit si to, co?“

„Nic takového mě ani nenapadlo, mladý muži,“ ohradil se důstojně Homér.

„Kdy to bylo?“

„Před pár lety. Nepamatuju se.“ Nepamatuje se.

Arťom jen jednou jedenkrát zaslechl mezi šuměním a hvízdáním éteru čísi vzdálený a slabý hlas – a okamžitě mu navždy utkvěl v paměti. I teď mu ten hlas zní v uších – stačí se jen zaposlouchat a slyší ho jako dávno vyschlé moře v mušli. Jak by mohl na něco takového zapomenout?

Jak jenom ten stařec může celý svůj podzemní život snít, že napíše knihu pro budoucí pokolení, pro potomky, aby věděli, odkud pocházejí, a nepřestávali snít o tom, že se jednou vrátí na povrch – a nepamatovat si něco takového do nejmenších podrobností?!

A navíc ještě Těatralnaja.

„Lžeš,“ obořil se na něho bez sebemenších pochybností Arťom.

„Chceš se jenom zalíbit.“

„Mýlíš se. Já jsem zkrátka…“

„Toužíš na mě udělat dojem, abych ti všechno převyprávěl. Celý svůj hloupý příběh. Snažíš se mě doběhnout, viď? Vyčmuchat moje slabé místo a hned se zaháčkovat… Že je to tak?“

„Ani omylem! Je to zcela skutečný případ…“

„Ale prosím tě!“

„Ó,“ zvučně potáhl hrbolatým nosem Armén. „Snílkové se hádají, komu se zdál krásnější sen.“

Arťom se zlobil na sebe i na toho hloupého starého lháře. Položil si hlavu na písek proděravělý od kulek jako řešeto a zavřel oči. Zatracený pohádkář. Člověku se na duši vytvoří škraloup, a když čeká, že někdo přijde a odškrábne ho…

Stařík se zakabonil a už se nechystal přesvědčovat Arťoma o své pravdě.

Ale co, ať se jde ten dědek vycpat.

Do konce služby už spolu neprohodili ani slovo. Když se vrátili na stanici, nestál stařík Arťomovi ani za letmý pohled na rozloučenou.

*    *    *

„Dozvěděl jsem se ověřenou informaci. Zachytili signál z Kolského poloostrova. Někdo tam přežil!“ Arťom se významně zahleděl na Kirilla.

„To jako fakt?“

„Fakt!“

Kirill radostí až nadskočil. Zapomněl, že se mu nedostává dechu, a křečovitě se rozkašlal. Arťom věděl, co bude následovat, a tak mu podal šátek, aby si ho přiložil k ústům. Když se Kirill uklidnil, zvedl šátek a polekaně i provinile se na něj zadíval. Arťomovi se sevřelo srdce.

„To se spraví. Ještě budeš honit myši! To nic není, jen trochu krve!“

„Mamka mi vyhubuje. Neukazuj jí to. Neukážeš, viď?“

„To si piš! Táhneme přece za jeden provaz! Ty kryješ mě a já zase tebe!“

„Přísahej na Řád!“

„Přísahám na Řád!“

„Přísahej slavnostně.“

„Slavnostně přísahám na Řád.“ Kirill mu vylezl na kolena.

„Tak povídej.“

„Asi takhle,“ spustil Arťom, „dostal jsem ověřenou informaci. Podařilo se zachytit signál ze severu. Z poloostrova Kola. Zachovala se tam naprosto nedotčená atomová elektrárna – a u ní celé město. Nazývá se Poljarnyje Zori. To je krása, co? Takže tu nejsme sami. Chápeš, Kirillku? Nejsme sami! Přežili ještě další lidi! A my jsme je našli! Tak co ty na to?!“

„Super!“ vyhrkl Kirill a zakoulel velkýma bledýma očima. „A je to fakt pravda?“

„To tedy je. A ta elektrárna vyrábí tolik proudu, že je v městě teplo po celý rok. Nad městem postavili obrovskou skleněnou kupoli. Umíš si to představit?“

„Ne-e…“

„Jako sklenice, ale opravdu velká.“

„A proč?“

„Aby jim to teplo neunikalo. Venku se chumelí, a uvnitř je teplíčko! Kvetou tam stromy – jako v té tvojí knize. A mají tam celé ovocné sady, spoustu jablek… Jo, a taky rajčata. Lidi chodí na ulici jen v tílku. Všude jsou květy. Spousta jídla a hromady sladkostí. A hračky – no to je úplně něco jiného než jen ty tvoje prázdné nábojnice. Mají tam všechny možné hračky.“

Kirjucha přimhouřil oči a usilovně se snažil si to všechno představit. Několikrát si potichu se zavřenými ústy odkašlal a zadržel dech. Pak dlouze a sípavě vydechl. Asi mu na to fantazie nestačila. Ostatně ani Arťomovi se jí na to nedostávalo…

„A v létě se ta kupole otvírá a všichni dýchají svěží vzduch. Nežijou v podzemí, ale na povrchu, v domech s okny. Z oken je vidět další domy – nebo třeba les. Tak si tam užívají čistý, suchý, čerstvý vzduch. Přímo pod slunečními paprsky. V takovém vzduchu nepřežije žádný mikrob, všichni zahynou. No a lidi chodí po ulicích bez ochranných masek.“

„Všichni mikrobi? I tubera?“ Kirill rázem zpozorněl.

„Všichni. A tubera ze všech nejdřív.“

„Takže tam stačí přijet a dýchat bez masky, abych se uzdravil?“

„Myslím, že ano,“ přikývl Arťom. „Určitě. Tady, v tunelech, dusnu a vlhku se tuberkulóze daří. Ale na čerstvém vzduchu je hned po ní.“

„Júú! To musím říct mamce! Bude mít radost! A ty tam pojedeš?“

„To město, Poljarnyje Zori, je moc daleko. Tam se nedá tak snadno dojet. Na to je třeba sebrat všechny síly.“

„Já je seberu! A kolik jich potřebuju?“ Kirill nadskočil Arťomovi na koleni.

„Musíš jich mít hodně. Víš, jak dlouho se tam jede? Nejspíš v terénních autech… Nejmíň půl roku! Po povrchu, skrz lesy, močály a rozbité cesty.“

„No a? Já tam dojedu!“

„Ne, já tě s sebou asi nevezmu. Vydám se tam jen s dalšími bojovníky Řádu.“

„A to jako proč?“

„Matka říká, že nic nejíš. Takovou třasořitku v posádce džípu nepotřebujeme. Byl bys pro nás jen přítěž. Nebude to lehká cesta, musíme překonat různé překážky; skoro všude narazíme na nestvůry. Nevyhneme se nesčetným dobrodružstvím. Jak bys je mohl přežít, když nic nejíš? Při první mimořádné události zhebneš. Kdepak, náš Řád potřebuje bojovníky, žádné podvyživené třasořitky.“

„Já se už na ty houby nemůžu ani podívat, Arťomku! Blééé…“

„A co zelenina? Mamka ji sehnala jen pro tebe. Viděl jsi rajče? Přijelo za tebou ze stanice Sevastopolskaja a překonalo celé metro.“

„Fuj.“

„Mimochodem, je to úplně stejné rajče jako ty, co rostou v Poljarnych Zorjach v zahrádkách. Tumáš, ochutnej. Obsahuje spoustu vitamínů.“

„Dobře, já si to rajče dám. Když tam taky rostou…“

„Tak se do něj hned zakousni, ať to vidím.“

„A ty mi zatím ještě vyprávěj o tom městě a skleněné kupoli.“

Kirjuškova matka Natalja stála venku a přes stanovou plachtu slyšela všechno, každé slovo. Měla zasmušilou tvář a křečovitě zaťaté ruce.

„Přiměl jsem ho sníst rajče,“ usmál se na ni Arťom.

Natalja úsměv neopětovala. „Proč mu vykládáš ty svoje hlouposti?

Teď mě s nimi usouží.“

„Proč hned hlouposti? Třeba to město – Poljarnyje Zori – fakt existuje. Ať si to klidně představuje.“

„Včera byl u nás doktor. Přijel z Hanzy.“

Arťom rázem zapomněl, o čem chtěl ještě mluvit. Bál se pomyslet na to, co mu teď Natalja oznámí, a tak si radši nic nepřipouštěl. Snažil se mít prázdnou hlavu, aby nepřivolal ještě větší neštěstí.

„Zbývají mu tři měsíce. Pak je po všem. To jsou ty tvoje Poljarnyje Zori.“

Natalji se zachvěla brada a Arťom pochopil, že se jí to po celou dobu, co spolu mluvili, zračilo v očích.

„A není ani sebemenší naděje?“ Nepřítomný pohled, vyschlé slzy.

„Maminko! Arťom mě vezme s sebou v teréňáku na sever! Pustíš mě s ním?“

*    *    *

Myslel, že Aňa už spí, nebo to aspoň předstírá – jako obvykle, jen aby se mu vyhnula. Seděla však na posteli, nahé nohy přitažené k tělu, a oběma rukama svírala půllitrovou plastovou láhev s nějakou břečkou tak křečovitě, jako by se bála, že o ni přijde. Ve vzduchu bylo cítit líh.

„Tu máš,“ nabídla mu. „Dej si loka.“

Arťom poslechl. Domácí vodka ho pálila tak, že bezděčně zadržel dech a několikrát zamrkal. Nepatrně zavrávoral, ale zároveň cítil, jak ho to trochu zahřálo. A co teď?

„Sedni si,“ poklepala Aňa vedle sebe na houni. „Posaď se, prosím.“ Ztěžka dosedl tam, kam mu ukázala, a úkosem na ni pohlédl.

Prostý nátělník s ramínky.

Na pažích se jí ježily chloupky. Že by jí bylo chladno?

Byla pořád stejná jako před dvěma lety. Černé, nakrátko zastřižené vlasy, chlapecký účes. Tenké bledé rty. Na tak jemný obličej trochu velký nos – sice s malým hrbolkem, ale bez něj by vypadal fádně a nudně. Šlachovité ruce jako u anatomického modelu, bez sebemenšího náznaku ženské jemnosti a něžnosti; svalnaté plece, jako by na nich měla nárameníky. Dlouhá šíje, rychle tepoucí céva a rýsující se páteř… Vystouplé klíční kosti; kdysi ji právě kvůli nim chtěl pomilovat, pak v něm zase navozovaly pocit lítosti a nezřídka v něm probouzely touhu ji nevýslovně trýznit a soužit. Ostré bradavky prosvítající bílou látkou. Proč lampa nejdřív hoří jasným plamenem, ale pak zvolna dohasíná?

„Obejmi mě.“

Arťom natáhl ruku a neobratně ji položil Aně na rameno; nepodobalo se to ani bratrské něžnosti, ani rodičovskému přivinutí dítěte. Poposedla si, jako by se k němu chtěla přitisknout, ale všechny svaly měla křečovitě strnulé. Ani Arťom se nedokázal uvolnit, a proto vložil naději do dalšího doušku samohonky.

Nebyl s to ze sebe vypravit nic obstojného a přijatelného; odvykl si mluvit v takové situaci.

Aňa se ho dotkla a pak mu přejela rty po tváři.

„Pícháš.“

Arťom protřepal břečku v plastové láhvi a vypil naráz víc než obvykle. V hlavě mu vířil sever a teréňák…

„Pojď… Pojď to zkusit, Arťome. Ještě jednou. Musíme. Znovu. Jako kdysi.“

Zaklesla mu chladné, drsné prsty za opasek a obratně rozepnula přezku.

„Polib mě. No tak, dej mi pusu.“

„Ano. Já…“

„Pojď ke mně.“

„Počkej… Hned.“

„Co je to s tebou? Sundej… Sundej mi to… Tady je to těsné.

Ano. Stáhni i tohle. Chci, abys mě svlékl. Právě ty.“

„Aňo…“

„Copak? No vida… Sssss… Je tu zima.“

„Ano. Já…“

„Pojď sem. Tak… A ty taky… Dělej… Dělej… Tu hroznou košili…“

„Hned. Hned.“

„No vida. Bože. Dej mi napít.“

„Vydrž takhle…“

„Áá… Áách… No… Semhle. Semhle. Jako jsi to dělal dřív. Vzpomínáš? Pamatuješ si to ještě?“

„Aň… Aněčk…“

„Tak na co čekáš? No?“

„Ty… Jsi taková…“

„Neprotahuj to. Dělej.“

„Odvykl jsem… Promiň…“

„Ukaž, já sama… Proč ty?… Pusť mě tam.

„Aňo…“

„Co? No vidíš! Pojď… Semhle… Cítíš?“

„Jo… Jo.“

„Je to už tak dávno. Tys úplně… Proč vlastně?… Nechápeš to?

Potřebuju to. Tebe. Tak co?“

„Hned. Hned to bude. Prostě… Zkrátka to byl náročný den…“

„Nic neříkej. Mlč. Ukaž, já to zkusím… Jenom lež.“

„Dneska jsem…“

„Zmlkni. Zavři oči a buď zticha. Takhle. Takhle. No… A teď… Teď už jen… Proboha, co je to s tebou? Co?!“

„Nevím. Nejde to.“

„Proč?!“

„Čert ví. Ne. V hlavě mám takový zmatek…“

„Zmatek? Na co teď myslíš?“

„Nezlob se.“

„Odejdi! Vypadni!“

„Aňko…“

„Kde mám tričko?“

„Počkej.“

„Kde je to tričko?! Je mi zima!“

„Co tě to… Proč tak vyvádíš? To není tvoje chyba, není to kvůli tobě…“

„Už toho mám plný zuby. Ty vášeň jenom předstíráš.“

„To není pravda…“

„Padej, slyšíš? Zmiz!“

„Dobře. Já…“

„Kde jsou ty zatracený kalhotky?! Je po všem. Když děti nechceš, tak nechceš. Nebo ti to tam úplně vyschlo? Od ozáření?“

„Jasně že ne, co to…“

„Zkrátka je se mnou nechceš… Ode mě…“

„Vždyť ti povídám… Blbej den.“

„Nedaří se nám to, protože vědí, že je nechceš, že je nečekáš!“

„Tak to není!“

„Já jsem… Arťome! Odešla jsem jen kvůli tobě. Vztahy s tátou v pytli… Kvůli tobě. On po té válce, když skončily boje… S rudými… Je na vozíku! Nohy ho neunesou… A přišel o ruku… Chápeš aspoň, co to pro něho znamená?! Být invalida! A od něj, od rodného otce jsem odešla s tebou. Nechtěl to! Udělala jsem to proti jeho vůli!“

„Co si mám počít? Nebere mě jako člověka… Chtěl jsem mu říct celou pravdu… Ale on… To on nechce, abysme byli spolu, s tím já sám nic neudělám!“

„Abych měla s tebou děti – tvoje děti, rozumíš? Hodila jsem všechno za hlavu… Přestala jsem chodit na povrch! Abych byla zdravá… Všechny ty ženský orgány… Jako houba… Radiace… Však to znáš! Zatracený houby… Jen abych se uživila… Na té tvojí stanici! Myslíš, že jsem si takhle… takhle představovala svou budoucnost? A ty – ty v tom pokračuješ dál! Ani na jediný den jsi nepřestal! Všechno sis tam už spálil! Chápeš to?! Asi proto se nám to nepodařilo! A furt to nejde! Co jsem se tě naprosila! A co se do tebe nahučel tvůj otec!“

„Suchoj vlastně…“

„Proč to všechno děláš?! Ty je zkrátka nechceš, viď? Nemáš rád děti, co?! Nechceš je ode mě. Vůbec po nich netoužíš! Ty na tohle všechno zvysoka kálíš, ty bys furt jen zachraňoval svět! A já? Co takhle jednou zachránit mě? Tady mě máš! – Ale ty mě opouštíš! Ztrácíš mě! A ani ti to moc nevadí, co?“

„Aňo, proč takhle…“

„Já už dál nemůžu. A nechci… Nechci pořád čekat. Nechci žebrat o sex. Nechci pořád snít o tom, že otěhotním. A nechci se bát, že až by se ti to konečně povedlo, porodila bych zrůdu.“

„Tak dost! Drž zobák!“

„A to si piš, že se ti narodí zrůda, Arťome! Ty seš totiž taky jako houba! Každým výstupem na povrch se jako chlap odepisuješ, copak to nechápeš?!“

„Sklapni, ty čubko!“

„Odejdi. Odejdi, Arťome. Navždy.“

„Půjdu.“

„Odejdi.“

To všechno si šeptali. Šeptaný křik. Sténání i slzy šeptem. Potichu – jako mravenci.

A všichni sousedi předstírají, že spí. A všichni všechno vědí.

*    *    *

Ochranný oblek se vešel do cestovního tlumoku jentaktak. Nahoru Arťom uložil „kalach“ s evidenčním číslem, které bylo zakázáno odnášet ze stanice, šest zásobníků s náboji, vždy po dvou baleních svázaných modrou izolepou, a sáček sušených hub. Maska na něho mdle zevlovala, dokud Arťom nezatáhl zip – násilným, neurvalým pohybem, jako u mrtvoly ve vaku, na kterou se už všem omrzelo koukat. Nakonec si hodil na záda batoh – svoje prokletí, Sisyfův kámen.

„Dědo! Vstávej! Chystej se na cestu! Hlavně potichu.“

Stařík snad spal s otevřenýma očima – okamžitě byl vzhůru.

„Kam?“

„Mluvil jsi o stanici Těatralnaja pravdu? O tom svém radistovi? Že je – tam?“

„Ano… Ano.“

„Tak co… Doprovodíš mě tam?“

„Na Těatralnou?“ zarazil se Homér.

„Ty sis myslel, že se zaleknu, viď? Kdepak, dědo. Pro někoho je to možná peklo, ale pro nás to jsou místa naší bojové slávy. Tak co? Nebo jsi nám lhal?“

„Nelhal.“

„Tak pojď se mnou na Těatralnou. Musím toho člověka vidět na vlastní oči. Osobně. A na všechno se ho vyptat. Chci, aby mě to naučil. Ať naladí svůj přijímač… Abych uvěřil.“

„Ale už to jsou dva roky…“

„Pojď se domluvit asi takhle: Ty mě dovedeš k tomu radistovi a já ti povím o všem, na co ses chtěl zeptat. Bez nejmenších okolků a vytáček, padni komu padni. Příběh mého hrdinského skutku. Tobě povím i to, co se ode mě nikdo jiný nedověděl. Poznáš tu zatracenou řeckou tragédii od začátku až do konce. Souhlasíš? Čestné slovo. Tak co? Ruku na to.“

Homér mu ji podal, pomalu, pochybovačně, jako by přemýšlel, jestli si Arťom předtím neplivl do dlaně – ale sevřel ji pevně.

Stařík skládal prádlo do cestovní tašky a Arťom se zatím věnoval samonabíjecí baterce; stlačoval a uvolňoval držadlo, poslouchal bzučení mechanismu a nabíjel akumulátor. Na všechno ostatní zapomněl. Pak se najednou zarazil.

„Vysvětli mi jednu věc. Ta tvoje kniha – na co je dobrá?“

„Kniha? No, tak nějak došlo k tomu, že my tady žijeme, ale čas se zastavil, rozumíte? Nejsou historikové, takže nemá kdo zapsat, že jsme zůstali naživu a jak jsme žili; najednou to vypadá, jako by náš život neměl žádný smysl. A to přece není pravda,“ Homér strnul, přičemž v ruce pořád držel zmačkaný šedý povlak na polštář. „Za deset tisíc let nás vykopou a zjistí, že jsme nenapsali ani řádku. Budou hádat podle kostí a misek, v koho jsme věřili a o čem jsme snili. A všechno překroutí.“

„Kdo nás vykope, dědo?“

„Archeologové. Naši potomci.“

Arťom zavrtěl hlavou, olízl si rty, pokusil se zadržet v sobě kypící zlost, ale pak se neudržel a žlučovitě odpověděl: „Představ si, že já nechci, aby mě s tebou tady vykopali. Nechci skončit jako pár kostí s miskami ve společném hrobě. Nebudou vykopávat mě, to radši budu já vykopávat ostatní. Tady se i tak najde dost lidí, kteří si přejou strávit celý život v hrobce. To radši nahoře zaklepu bačkorama z ozáření, než abych do smrti vysedával v metru. To není osud člověka, dědo. Metro není lidský úděl. Potomci, to určitě! Nechci, aby moji potomci trčeli celý život v podzemí a živili v sobě bacily tuberkulózy! Nechci! Aby kvůli poslední konzervě jeden druhého podřezával? Nechci! Aby chrochtali jako prasata a váleli se s nimi?! Ty pro ně píšeš knížku, dědo, ale oni si ji nepřečtou! Oči jim pro nepotřebnost vyhasnou, chápeš to?! Zato si vytvoří instinkt jako krysy! To už nebudou lidi! Máme vůbec plodit takové potomky?! Ale jestli existuje šance aspoň jedna ku milionu, že se někde tam na povrchu, ať už to je kdekoli, dá žít pod hvězdnou oblohou a sluncem, jestli někde v tom zatraceném světě lze dýchat ústy, a nikoli chobotem – pak to místo najdu, jasné?! Pokud takové místo existuje, neunikne mi! Tam můžeme vybudovat nový život – a rodit děti, aby nevyrůstaly jako krysy nebo morloci v podzemí, ale jako lidi! Za to je třeba bojovat! Ale předem se smířit s tím, že se na celý život zahrabu do země, schoulím se jako ježek a potichu a smířeně dodělám – to rozhodně ne!“