METODA ZBĚSILÉHO MUŽE

Copyright © Tyson Fury, 2020

All rights reserved

Translation © 2022 by Manfred Strnad

ISBN 978-80-242-8145-2

Musel jsem se zvednout.

Musel jsem světu ukázat, že nic není nemožné.

Kvůli lidem, kteří trpí psychickými problémy.

Právě a především vám věnuji tuto knihu.

Dostal jsem se na pokraj sebezničení. Jestliže jsem

se mohl vrátit do života, může se to podařit i vám.

Tak se zvedněte! Vyhledejte odbornou pomoc.

A pojďme to udělat společně, jako tým.

Varování: Citlivý obsah! Pokud vás sužují problémy v souvislosti s duševním zdravím a měli jste nebo stále máte myšlenky na sebevraždu, okamžitě prosím vyhledejte odbornou pomoc – na konci této knihy je k dispozici seznam možností, na koho se v těchto případech obrátit. Tato kniha vychází z mých osobních zkušeností a poznatků. Věřím, že některé mé přístupy shledáte užitečnými. Ale to, co fungovalo u mě, nemusí zabrat u každého a nejsem odborník, takže se vám může stát, že budete potřebovat léky a lékařskou pomoc. Pokud uvažujete o ketogenní dietě, měli byste si nejprve promluvit s lékařem nebo odborníkem na dietologii. Před eventuální změnou, přerušením léčby nebo zahájením jakékoli jiné léčby se prosím poraďte se svým praktickým lékařem. Pokud to zákon dovoluje, autor a vydavatelé se zříkají jakékoli odpovědnosti vyplývající přímo nebo nepřímo z nesprávného pochopení informací obsažených v textu této knihy.

PROLOG

22. února 2020: MGM Grand

Garden Arena, Las Vegas, USA

Už je to tady! Ve Vegas téměř odbila půlnoc. Můj druhý zápas proti velkému „povaleči“ Deontayi Wilderovi, největšímu „byznysmenu“ s knockouty v historii boxu. Tohle je ten nejočekávanější boxerský zápas od doby, kdy se Lennox Lewis utkal s Evanderem Holyfieldem před dvaceti lety. Venku je chladný večer, uvnitř arény vře nabitý kotel očekáváním velkého boje. V MGM Grand Garden museli zamknout všechny vchody, aby dav lidí udrželi venku. Kapacita 17 000 diváků vytváří elektrizující atmosféru – světla sektoru pro diváky zhasla a tmu teď každou chvílí proříznou záblesky fotoaparátů a mobilů. U ringu sedí celebrity včetně Michaela J.  Foxe, Magica Johnsona, Triple H z WWE (Paul Michael Levesque z World Wrestling Entertainment) a slavného britského šéfkuchaře Gordona Ramsaye. Poslední dva jmenovaní mi před zápasem přejí hodně štěstí. Sázkaři zaplatili až 13 000 liber za lístek do přední řady. Moji fanoušci zpívají „You big dosser!“ a Wilderův dav se je snaží překřičet: „Bomb squad!“ Jejich energie mě nabíjí.

Vždycky mě baví vymýšlet nápady pro své příští procházky ringem; je to taková moje malá produkční práce. Vybírám si písničky a oblečení, které pro mě něco znamenají a které mohou lidem taky něco říkat. Na svůj první zápas v Las Vegas v roce 2019 jsem vyšel v oblečení s hvězdami a pruhy, které měl na sobě Apollo Creed ve filmu Rocky IV, s Jamesem Brownem zpívajícím „Living in America“. Při dalším zápase jsem boxoval na mexický Den nezávislosti, takže jsem si vzal sombrero a kapela hrála ve stylu mariachi. Na dnešní zápas jsem na sebe hodil královský plášť a nasadil si korunu, sedím na zlatém trůnu a nesou mě do arény. Doprovází mě sentimentální hlas Patsy Cline zpívající „Crazy“ – ironická narážka na mé boje s duševním zdravím!

Užívám si každou vteřinu příprav na druhý zápas Fury vs. Wilder. Tohle je moje chvíle, má šance stát se showmanem na největší scéně světa. Gypsy King nikdy nezklame! Motýli v žaludku? Strach? Kdepak, nemám se čeho bát! V hlavě jsem už tenhle zápas vyhrál, což je nejdůležitější z celé té bitvy. Jsem připravený na válku dvanácti kol, nebo třeba jen na knockout v prvním kole. Nastal čas zazářit.

Už je to čtrnáct měsíců, co jsme s „Bronze Bomberem“, tedy s Deontayem Wilderem, naposledy „tančili“ v ringu. Tehdy to skončilo kontroverzní remízou, i když každý, kdo se na to díval, ví, že jsem to byl já, kdo měl vyhrát. Dnešní zápas bude úplně jiný. Vím, co je třeba udělat, stejně jako to věděl Muhammad Ali. Rovnou jsem Wilderovi řekl, že se chystám na K. O. ve dvou kolech. Při včerejším vážení jsem měl 19 stonů a 7 liber. Celkem tedy 273 liber a to je dobrých 124 kilo. Wilder je o hodně lehčí – 16 stonů a 7 liber, celkem 231 liber, což je nějakých 105 kilo, takže mám na něj dobrých čtyřicet liber, tedy dvacet kilo, pokud dáváte přednost těmhle počtům. Dostal se na nejtěžší váhu za poslední roky; možná se snaží nabrat větší sílu, kterou chce uplatnit v klinčích a úderech na můj vnitřek. Oba jsme těžší, než jsme byli minule, ale v tomhle zápase jde o víc než o naši váhu. Jsem mistr psychologie a už jsem se mu zaryl hluboko do hlavy. Na naší poslední tiskové konferenci před několika dny jsem Wilderovi řekl: „Vždyť se bojíš jako malej kluk! Klepou se ti ty tvoje kolínka. A pás mistra světa mi zatím pěkně pohlídej!“ Výsledkem bylo, že jsme do sebe nakonec strkali na pódiu. Takže když přišlo vážení, Bob Arum, můj promotér, a člen Nevadské sportovní komise moudře rozhodli, že nás radši budou držet hezky od sebe.

Když otřesený šampion jako Wilder přijme odvetu s bojovníkem, který ho v ringu vyučil, mohou se stát dvě věci. Buď udělá něco drasticky odlišného, aby odvrátil porážku, nebo se bude držet rutiny, která mu ovšem minule nevycházela, a vrátí se do stejné noční můry. Doneslo se ke mně, že Wilderův tým složený pro tento zápas pracoval na jeho přesnosti; bude ji potřebovat, pokud se chce dostat do blízkosti toho mazaného a kluzkého víc než dvoumetrového úhoře. Před čtrnácti měsíci jsem Bronze Bomberovi poprvé zavařil remízou v Los Angeles, čímž jsem rozboural symetrii jeho úchvatného rekordu: devětatřicet výher K.O. , žádná prohra, přičemž devatenáct svých obětí impozantně zlikvidoval v prvním kole. Od té doby k rekordu připsal další dva knockouty, z toho jeden přišel hned v prvním kole. Ale já jsem ten, kdo má mentální výhodu na své straně, boxerské IQ, rychlé ruce a parádní práci nohou. Wilder se nedokáže vyrovnat s mojí osobností ani s mým bojovým uměním.

Mám pocit, že se mi hlavou honí milion myšlenek, ale myslím na odkaz své rodiny boxerů a to mě uklidňuje; bojovníci minulosti i současnosti mi přejí, abych se dnes večer zapsal do historie. Víte, pocházím z boxerské aristokracie a v obou větvích mé rodiny najdete Gypsy King – tedy nejlepší bojovníky zápasící holými pěstmi, z řad Cikánů. Z otcovy strany byl Bartley Gorman posledním z dlouhé řady Gypsy King klanu Gormanů. Dvacet let – od roku 1972 do roku 1992 – stál na vrcholu nelegálního cikánského boxu, ve kterém se bojuje holými pěstmi, a přijímal výzvy všech možných rváčů. Jako desetiletý se táta stal svědkem toho, jak se na dostizích v Doncasteru chlap postavil třicetičlenné bandě s železnými tyčemi, kladivy a noži; šel se tam prát s jedním mužem, ale přepadla ho tahle banda. Jeden muž proti třiceti. Ale on se nevzdal a prostě pokračoval v boji. Padali jeden za druhým jako mouchy, i když ho řezali na kusy. Měl možnost odejít, ale místo toho si řekl: „Tohle je můj okamžik pravdy. “

Teď nastává moje chvíle proti Wilderovi. Je to zvláštní pocit, že tu se mnou není můj někdejší trenér Ben Davison, protože jsme bývali nerozlučným týmem. Bez něj bych tu nestál, protože mi během návratu z hlubin deprese hodně pomohl. Stále jsme nejlepší kamarádi, ale pro určité zápasy potřebujete odlišné styly a to, co jsem předvedl předtím proti Wilderovi na konci listopadu 2018, zjevně nestačilo k přesvědčivému vítězství (ačkoli většina „scorecardů“ mě určila vítězem). Abych tenhle zápas uchopil za správný konec a dokončil ho tak, jak chci –do krajnosti a tělo na tělo –, musel jsem se vydat jiným směrem: agresivnějším. A nikde nejsou takoví odborníci na řízenou agresi jako v legendární tělocvičně Kronk v Detroitu. Rozbité těžké pytle, které jsem zničil a srazil z háků, jsou důkazem výbušného stylu, který jsem v přípravě rozvíjel. Uvidíme, jestli mi ten „pobuda“ bude na konci zápasu ještě říkat, že mám v rukavicích polštáře!

Už jsem skoro v ringu. Vstávám ze svého zlatého trůnu, stojím na nohou a rukavicemi zdravím dav, zatímco zní podruhé „Crazy“. Už nasávám chuť boje, jako když ve vzduchu cítíte blížící se bouři. Náš průvod se zastavuje a já pomalu sestupuju po schodech tak klidně, jako bych se chystal usednout ke stolu k nedělnímu obědu. Když vystupuju nahoru k ringu a přelezu provazy, dav řve jako pominutý. Vegas: kdysi to bylo domácí pracoviště Elvise Presleyho, Toma Jonese a Franka Sinatry, teď můj domácí trávníček. Cítím, že mě Amíci milují; přirostl jsem jim k srdci. Vypadá to, že mají radost z návratu boxerských umělců, a také se jim líbí, že vypadám a mluvím jako normální chlap.

Z oblaku suchého ledu a paprsků purpurového světla se vynoří Wilder, také s korunou na hlavě a oděný do třpytivé černé zbroje. Věrný své tradici se skrývá za další maskou, jak to dělává při všech svých nástupech, tentokrát se žhnoucíma červenýma očima. Vypadá jako něco mezi padouchem z Pána prstenů a králíkem z Donnieho Darka – neobyčejně extravagantně… a pitomě. Pomalu se ty červené oči přibližují, jsem ale v klidu. Úřadující šampion WBC zvedá pěsti v rukavicích k nebi, jako by je měly nabít blesky, a leze dovnitř, aby se ke mně připojil. Teď dokončíme, co jsme začali…

Wilder vypadá strnule, naučená póza mu není moc platná, a dokonce i za maskou je vidět, jak je napjatý. Andy Lee, můj bratranec a trenér číslo dvě, se předtím zastavil v jeho šatně, aby zkontroloval, zda má správně nasazenou bandáž. To proto, aby se kolem kloubů nenacházely žádné tvrdé materiály (včetně síry a vápníku, dvou složek tak zvané pařížské sádry). Andy říkal, že je tam ticho a panuje napětí – na rozdíl od pozitivních vibrací v mé šatně. Atmosféra by se prý dala krájet.

Když Jimmy Lennon svým sytým barytonem ohlašuje zápas, poskakuju v tanečním rytmu a vychutnávám si ten okamžik jako sklenku vychlazeného šampaňského, miluju každou vteřinu každé minuty téhle chvíle. Pak zazní gong, aby promotéři, zdravotníci a trenéři opustili ring – ten osamělý, opuštěný plac bojovníků, který tak dobře znám a který provází většinu mého života. Za něco málo přes půl hodiny – nebo pokud můj plán vyjde tak, jak má, ještě mnohem dřív – bude modrá podlaha ringu posetá kalužemi krve. Doufejme, že ne mojí. U ringu vidím svou ženu Paris, oslnivé rubínové šaty jí sluší. Vyměním si pohled s „SugarHill“ Stewardem, svým hlavním trenérem z proslulé boxerské tělocvičny Kronk Gym. Ali kdysi řekl: „Zápas se vyhrává nebo prohrává daleko od diváků a za provazy ringu – v tělocvičnách, posilovnách a venku na cestách. Dlouho předtím, než boxeři začnou tancovat pod světly reflektorů. “ A SugarHill ví stejně dobře jako já, že jsme odvedli potřebnou práci; teď je čas, abych si to užil. Těžko na cvičišti, lehko na bojišti!

Dopoledne se nás sešlo sedm v salonku domu, kde jsme ve Vegas bydleli, a SugarHill s námi probíral strategii zápasu. Taktika nevypadal složitě. Měl jsem držet střed ringu a neúnavně nahánět Wildera, aby musel pořád stát na zadní noze, a zároveň ho zasypávat těžkými údery. Bude to čistá naučená agrese. Nesmím ho nechat vyrazit do útoku, aby převzal inciativu. Nesmím mu dovolit, aby předvedl, v čem je nejnebezpečnější. Pokud vás zajímá, jestli jsem v noci před zápasem špatně spala snažil se odhadnout, s čím by Wilder mohl přijít tentokrát, aby mě umlčel, mohu jen říct, že jsem spal jako mimino. Dost bylo řečí. Nezajímá mě, jaké plány má se mnou někdo jiný; ať si plánuje, co chce. Co kdysi řekl Mike Tyson? Dnes večer ho úplně vidím, jak sedí u ringu v mém rohu a je na mojí straně. „Každý má nějaký plán, který funguje, dokud nedostane ránu do obličeje. “ Měl zatraceně pravdu!

Zpátky do ringu. Za chvíli uslyšíme zvonění. Kenny Bayless, rozhodčí, nás svolává k sobě. Když Wilder pozvedne své rukavice, aby se dotkl mých, nechávám ho chvíli čekat, než zvednu ruce. Zblízka vidím jeho tetování s růženci, žalmy, kříži a čínskými nápisy. Teď se jeho oči upírají na ty moje. Jen další vandrák s rukavicemi na rukou, pomyslím si. Je čas dát se do práce!

Hned jak zazvoní gong do prvního kola, vyrážím do středu ringu, abych kontroloval zápas, klamu tělem a zasahuju Bronze Bombera tvrdými ranami, které se do něho zabodávají jako kopí. Po celou dobu rozcvičky na zápas jsem mu říkal, že na něho budu házet vlastní bomby. Možná mi nevěřil, ale teď, když se to děje, se zdá, že je Wilder vahou a silou mých úderů překvapený. Zatlačuju ho do defenzivy a zasazuju další direkty. Když se k němu dostanu blíž, těsně k obličeji, vidím, jak se v bělmu jeho očí objevuje panika. Není zvyklý na takovou nálož a pasivitu, ze zadní nohy nedokáže pořádně udeřit. Boj se odehrává mimo jeho komfortní zónu a za hranou jeho schopností.

Wildera si nesmírně vážím, tohoto chlapíka, se kterým jsme v uplynulém týdnu prováděli verbální tanečky, utkávali se slovy a posmívali jeden druhému. To všechno patří k divadlu kolem boxu a vnáší to do lidských životů trochu herectví a dramatu. Show je napínavější, když si všichni myslí, že jsme úhlavní nepřátelé a že se nenávidíme. Ale ze mě žádná nenávist nečiší. Musíte obdivovat člověka, který začal boxovat teprve před jedenácti lety až ve svých devatenácti, a to s jediným cílem – vydělat si dost peněz, aby se mohl starat o svou holčičku, která má vrozený rozštěp páteře. Ve Velké Británii máme štěstí, že se o nás stará NHS – National Health Service; pokud si v USA nemůžete dovolit zdravotní pojištění, jste v háji.

Byl jsem přímým svědkem, když se před prvním zápasem s Wilderem v Los Angeles objevila spousta nemocných lidí a bezdomovců na Skid Row; to mě dostalo. Dobře vím stejně jako oni, co to je být zranitelný. Ačkoli jsem se neocitl bez střechy nad hlavou, během své deprese jsem měl stejné problémy s drogami a alkoholem jako mnoho z těch lidí, kteří zůstali na ulici. To, že je někdo nemocný nebo závislý, z něj nedělá ztroskotance a nemělo by se na něj zapomínat. Lidé potřebují pomoc. Mně se dostalo pomoci, a to velké; bez ní bych tu nebyl. Vážím si Wildera za to, jak pomohl své dceři a že inspiroval ostatní, aby také vyhledali pomoc.

Rovněž si vážím Wilderovy odvahy. V době, kdy se snažil prosadit mezi profesionály, pracoval do vyčerpání, když řídil rozvážkový vůz Budweiser. V některých dnech i sedmnáct hodin. Tehdy spal v autě před tělocvičnou a v každé volné chvíli trénoval. Měl naspěch, aby se rychle naučil boxerské řemeslo. Jeho motivace byla silná: zhoršující se nemoc malé holčičky. Za rok a půl od okamžiku, kdy si Wilder poprvé navlékl boxerské rukavice, se dostal do nominace na olympijské hry v Pekingu, kde získal bronzovou medaili. Je úžasné, čeho můžete dosáhnout, když se na věc soustředíte, ačkoli čas pracuje proti vám – poučení pro nás všechny.

A na závěr vám o Wilderovi řeknu ještě jednu věc. Před lety, ještě v Detroitu, když mě trénoval Manny Steward, mi ten starý moudrý trenér předpověděl, že jednoho dne ovládnou těžkou váhu dva mladí grázlové. Prvním z nich byl Tyson Fury. A ten druhý? Muž se zatraceně obludnou silou a ničivou pravačkou, která působí, jako když vás do spánku praští roztočená ponožka plná kulečníkových koulí: Deontay Wilder, samozřejmě. Wilderovy údery bolí víc, než je zdrávo. Jak jinak by mohl muž, který váží v průměru „jen“ 95 kilo, pravidelně posílat k zemi chlapy o váze 120 kilo i těžší? Jeho babička mu zřejmě kdysi řekla, že je vyvolený a výjimečný. Nevím, jestli je vyvolený bohem, ale rozhodně je výjimečný.

Zpátky k zápasu: přes veškerý respekt k soupeři se chystám Wilderovi nakopat prdel a knockoutovat ho. Během úvodních dvou kol dominuju – stojím v levém střehu, tedy s levou nohu vpředu a určuju tím náš odstup jako dálkoměrem. Wilder neví, jestli přijde na řadu fingovaný úder, raz-dva, nebo přímá pravačka. Tlačím na něj a nedávám mu ani vteřinu, aby se zklidnil nebo přišel s vlastním plánem. Ne že by se zdálo, že vůbec nějaký má. Tohle, co říkám, vám může připadat jako arogance, ale problém „byznysmenů s knockouty“ je, že jsou až příliš sebevědomí. V prvních kolech si jdou jen za svým a nikdy se nepřipravují na dlouhý mač a nemyslí na kupu fint, které budou muset použít v průběhu dlouhých dvanácti kol. Nejlepší způsob, jak porazit rváče, je bojovat s nimi přímo, zastrašit je, a to je přesně to, co dělám.

V posledních třiceti vteřinách druhého kola se Wilder sklání a pokouší se o bombu na moji hlavu –a mine mě o parník. Tolik asi k precizní přípravě, na které měl jeho tým během tréninkového kempu před zápasem pracovat. Ke konci třetího kola jsem Wildera zasáhl nevypočitatelnou kombinací pravého a levého háku a doslova ho srazil na podlahu ringu. Diváci jsou na nohou a jásají – ve vzduchu cítí krev a vítězství jako davy v Římě před tisícovkami let, když platily za podívanou na gladiátory, jak se řežou na kusy.

Wilder je bojovník a zvedá se ze země.

Co jsi to říkal o mých pěstech měkkých jako peří v polštáři, Deontayi? Odklusávám do rohu a čekám, až rozhodčí začne Wildera počítat. Jsem v pohodě, nohy mám lehké. V žilách mi koluje adrenalin; těžko popsat tu euforii. Takhle dobře jsem se necítil už roky. Když teď stojím v ringu, cítím, že všechno je na dobré cestě, cítím, že celý můj život dává smysl. Všechna bolest, utrpení a odhodlání během návratu k boxu stály za to. Moje rodina a přátelé zápas sledují – ať už tady v aréně, nebo doma u televize. Vím, že jsou se mnou. Jsem vděčný všem, kteří mě dostali zpátky do ringu.

Nestojím tu teď proto, abych Wildera ponížil, ani nechci pomalu utahovat šrouby a prodlužovat tohle mučení po dvanáct kol. Ali kdysi v jednom rozhovoru řekl, že je sportovec a že mu nedělá žádné potěšení vidět soupeře krvácet nebo nechat toho chlapa trpět – o tom „sladká věda“ boxu není. Souhlasím s ním, a taky proto chci tenhle mač rychle ukončit. Do konce kola zbývá ještě třicet vteřin. Rozhodčí mává na Wildera, aby se vrátil do zápasu. Za třicet vteřin se toho může stát hodně. Cítím se skvěle, ale stačí jeden jediný úder…

ÚVOD

Když jsem poprvé bojoval s Deontayem Wilderem, byl jsem sám sebou jen na 50 procent. Ale když jsem se s Bronze Bomberemutkal podruhé v únoru 2020 a porazil ho, čímž jsem šokoval celý svět, mohu upřímně říct, že jsem nikdy nebyl na zápas tak dokonale připravený v tak perfektně vyladěné formě. V přípravě na ten večer fungovalo všechno hladce: tréninkový kemp, sparingpartneři, strava i myšlení, válce mého motoru pracovaly na sto procent.

V této knize se s vámi chci podělit o tajemství a metody, které jsem použil jak při svém návratu v zápase proti Wilderovi, tak při svém návratu do života. Ukážu vám, jak jsem dokázal vytvořit pozitivní osobní změnu a jak můžete i vy postupovat stejně tak.

Pro mě neexistuje na světě pocit, který by se vyrovnal tomu, když se pustíte do boje s jiným sportovcem světové úrovně. Je to úžasný pocit, protože vím, že jsem v přípravě odvedl všechno, co bylo třeba, a jsem tam, kde mám být. Je jen na mně, abych se zapsal do historie. Co budou po zápase psát? „Tyson Fury prohrál K. O. “, nebo „Tyson Fury vyhrál“?

Uznávám, že ne každý má stejnou touhu jako já – vstupovat do ringu a rvát se. Věřím však, že základní kameny mého úspěšného návratu mohou být užitečné každému. Abych se stal mistrem světa v těžké váze, musel jsem mimo jiné překonat deprese a problémy s váhou. Nezapomeňte, že vypadám jako průměrný chlap: Jsem plešatý a kolem pasu trochu obtloustlý. V dobách hluboké deprese jsem měl sklony k sebevraždě a vážil jsem skoro 180 kilo. Ale díky podpoře rodiny a přátel, vyhledání odborné pomoci a koncentraci na pozitivní pohled na život jsem se uzdravil tělesně i duševně. Doufám, že jste si nemuseli projít tím, čím já, ale současně doufám, že výzvy, které jsem překonal, rezonují s výzvami, kterým jste v životě čelili nebo čelíte i vy. Čerpám ze svých zkušeností z boxu, ale i mimo ring. Tyto jednoduché přístupy a životní tipy nejsou zdaleka určeny jen pro dvoumetrové obry, ale jsou dostupné pro každého z nás.

V průběhu dvanácti kapitol a dvanácti kol se budeme zabývat tím, jak se člověk sražený na kolena znovu zvedá a stává se odolný (a v důsledku toho i moudřejší a silnější). Podíváme se na proměny, jaké dokáže s člověkem udělat cvičení, a na to, jak najít svou přirozenou váhu – pro boj v ringu i pro život. V této knize najdete tipy, které vám pomohou zůstat šťastní a udržet si příznivou váhu i v budoucnu. Společně přenastavíme svou mysl, abychom si vytvořili pozitivní myšlení. Cestou si budeme klást výzvy při stanovování cílů, vypořádáme se s pochybnostmi o sobě samých a naučíme se plně si věřit. Na začátek každé kapitoly jsem také zařadil kardio trénink, který si můžete vyzkoušet každé ráno – jsou to podobné tréninky, které rád cvičím i já.

Co mě přimělo usednout ke stolu a napsat tuto knihu? V březnu 2020 změnila celosvětová pandemie naše životy jako ve sci-fi filmu. Stali jsme se svědky prázdných ulic a zavřených tělocvičen, restaurací, hospod, obchodů a kin. Sport ve všech podobách se náhle zastavil. Jak se lidé stahovali za zavřené dveře a uzavírali se společenskému životu, špatné duševní zdraví se stalo problémem i pro mnohé, kteří ho předtím nezažili. Rozhodl jsem se oslovit ostatní a pomoci lidem, které ohrožuje deprese. V té době jsem taky potřeboval denní řád, abych si zachoval vlastní duševní zdraví. Každodenní live tréninky, které jsem dělal na Instagramu s Paris a někdy i se svými pěti dětmi (pokud se chovaly slušně!), mi zajišťovaly pozitivní začátek dne. Doufám, že tyto tréninky pomohly k témuž i dalším lidem. Kolikrát jsem si jen při „angličácích“ málem rozbil lebku o ten zatracený lustr v našem obýváku! Ani se mi nechce vzpomínat, ale myšlenka na to, že jsme se stali katalyzátorem toho, že se ostatní dostávali do formy a cítili se díky tomu psychicky silnější, mě neskonale těší. Vlastně mě to přimělo přemýšlet o tom, co dalšího bych ještě mohl udělat. Cesta zpátky ke zdraví byla pro mě po depresi v roce 2015 někdy osamělá, ale provázely ji cenné milníky poznání.

Někdy nám připadá, že se v rychlém běhu života ztrácíme – v honbě za svými ambicemi nám unikají skutečně důležité věci, za které bychom měli být vděční, jako jsou přátelé, naši milovaní a naše zdraví. Když ztratíte štěstí, zhorší se vám zdraví, a když se zhorší zdraví, je hra u konce. Moje cesta k nápravě začala cvičením a pozitivním myšlením. Záleží na nás, zda budeme žít podle svých představ a jako lidé, kteří vidí sklenici napůl prázdnou nebo napůl plnou; zda budeme posedlí tím, co se v minulosti pokazilo, a panikařit, co by se mohlo pokazit znovu, nebo jestli budeme v každé situaci, byť by byla sebevíc náročná, hledat pozitiva. Kvalita našeho myšlení ovlivňuje všechno, co děláme, od okamžiku, kdy ráno vstaneme, až po to, jestli vůbec vstaneme. Být tlustým líným povalečem s miliony v bance nestojí za to, ale být hladový, fit a skutečně naživu v půli své životní cesty, to už je věc, za kterou stojí za to bojovat!

V příštích letech bychom na tohle období karantény mohli vzpomínat jako na dobu, kdy se svět zastavil a dal nám příležitost zamyslet se nad tím, kdo jsme, za co jsme vděční a co bychom chtěli změnit. Věřím, že ze všeho negativního je možné vytěžit pozitiva. Pro mě bylo kladem karantény to, že jsem mohl strávit cenný čas s rodinou. Kdybychom mohli odstranit tragédii pandemie, možná by stálo za to mít každý rok několikatýdenní lockdown, co říkáte? Každé ráno, když se z balkonu našeho domu dívám na nedaleké moře, cítím vděčnost. Říká se, že váš život je odrazem toho, co v sobě chováte, a v těchto dnech s radostí říkám, že je to světlo, nikoli temnota.

Než začneme, chci vám dát čtyři rady: stanovte si krátkodobé cíle, myslete pozitivně, jezte zdravě a cvičte. Tohle dohromady tvoří mou magickou formuli. Ale „magická formule“ nezní moc boxersky, že? Co třeba raději: tohle je moje „Furious Method“ – Metoda zuřivého muže. A vy se jí můžete řídit také. Dnes je tedy váš den – den změny, den stvořený k tomu, abyste se motivovali. Můžete dokázat cokoli, co si usmyslíte! Nezapomeňte na to. Vložte do toho obětavost a odhodlání a pokuste se stát lepším člověkem, než jste byli včera. Buďte pozitivní, šiřte dobrou náladu a dělejte velké věci. A teď dělej, ty velkej vandráku, jdeme na to!

Tyson Fury, 2020

PRVNÍ KOLO

K. O.:

PÁD NA DNO

POŘÁDNÝ TRÉNINK I

Dobré ráno, vstávat, lenochu. Jdeme na to!

1 minuta a 30 sekund na zahřátí

(V telefonu můžete nastavit časovač nebo můžete použít aplikaci s intervalovým časovačem).

 Běh na místě a přímé údery 20 s

Poskoky na místě 20 s

V sedu vytočte boky po směru hodinových ručiček, výdrž 10 s, pak na opačnou stranu znovu 10 s

Pomalé dřepy 20 s
(Postavte se s nohama rozkročenýma na šířku boků, předpažte a pomalu přecházejte do sedu, dokud nebudou stehna rovnoběžná se zemí – jako byste seděli na neviditelné židli – váhu přeneste na paty. Pak se narovnejte. Jedno opakování)

Předkopávání střídavě levou a pravou nohou

10 minut cvičení

(Nezapomeňte se napít a odpočinout si 30 s po každém cviku)

Výpady za chůze × 10
(Střídavě výpady vpřed levou nohou, pak pravou – jedna série)

Dřepy s výskokem × 10
(Postupujte jako u pomalých dřepů, jen rychleji a ze stoje pokračujte výskokem)

Kliky × 10

Leh sed × 10
(Položte se na záda, pokrčte kolena, chodidla na podložce, ruce za hlavou a pomocí břišních svalů se posaďte zcela vzpřímeně. Jedna série)

Cyklistické zkracovačky × 10
(Lehněte si na záda, ruce za hlavu. Zvedněte levé koleno směrem k hrudníku a pravý loket přitáhněte k levému kolenu, zatímco pravou nohu natahujete. Měli byste cítit napětí v břišních svalech, když se dostáváte do částečné polohy sedu. Opakujte opačnou nohou/loktem. Jedna série)

Hvězdicové výskoky × 10

Poloviční leh sed × 10
(Podobné jako plné, ale zvedněte se od země jen napůl)

Dřepy v rychlém rytmu × 10

Statické výpady × 10
(Místo chůze ve výpadech, protáhněte levou nohu vpřed a pravou nohou udělejte výpad vzad, dokud nebude levé stehno rovnoběžné se zemí. Poté nohy vystřídejte. Jedno opakování)

Angličáky × 10
(Existuje několik variant tohoto kombinovaného cviku, jedna zahrnuje i kliky. Ve stoji se předkloňte an položte ruce na podlahu před sebe, rychle zakopněte obě nohy dozadu za sebe, abyste byli v pozici prkna s napjatými pažemi, a pak rychle přeskočte nohama zpět k rukám. Přejděte do stoje a pak do výskoku. Jedna série)

Zklidnění a uvolnění

Doteky prstů nohou (předkloňte se ve stoji, vyvěste trup, uvolněte se)

Ve stoji překřižte nohy a pomalu se předkloňte a dotýkejte se špiček prstů nohou × 2, předklánějte se pomalu, obratel po obratli.

Kroužení boky × 5 střídavě oběma směry

Kdybych vám měl doporučit jen jedno slovo, které byste si měli zapamatovat po zbytek života, nebyla by to „dieta“, „srdce“, „odvaha“, „víra“, „odhodlání“ nebo „vytrvalost“ – i když všechny jsou nesmírně důležité. Bylo by to slovo na deset písmen, které je motorem největších životních úspěchů: P-O-Z-I-T-I-V-I-T-A. Pozitivní myšlení je zásadní ve všem, co děláme, a dobrá zpráva je, že máme nad svými myšlenkami větší kontrolu, než si možná uvědomujeme. Hned ráno, ještě než moje mysl stihne vymyslet nějakou výmluvu, vyletím z postele jako raketa a ujistím se, že začínám pozitivním činem, což je v mém případě trénink. Jdu do toho s vědomím, že po cvičení se budu hned cítit dobře a že je to můj každodenní životabudič.

K tomuto tématu mi dovolte vysvětlit cvičení, která najdete na začátku každé kapitoly. Říkal jsem si: „Nebylo by skvělé, kdyby si čtenář mohl na konci poslední stránky pěkně zacvičit a dostat se do kondice?“ S tímto vědomím vás a taky vaše břicho, a možná i vaši rodinu a děti, zvu, abyste si tato kardio cvičení vyzkoušeli každé ráno. Začneme docela snadno, ale postupně se bude cvičení stupňovat, až to bude pořádná makačka! Pokud chcete cvičit spíše každý druhý den než denně, je to v pořádku; zkuste si svůj režim nastavit podle vlastních možností a taky vlastním tempem. Není to závod, moji milí, cvičení je způsob života. Takže si pár dní zvykejte na „Pořádný trénink 1“, než přejdete na číslo dvě.

Pokud jste se hezky zapotili, můžeme začít. Jako každý příběh, který za něco stojí, i ten můj začíná tím, že je hlavní hrdina sražený na kolena. Věřím, že jsme v každém okamžiku přesně tam, kde máme být, a že se nám věci dějí z nějakého důvodu. Boxerská historie je plná příběhů o temných pádech, o lidech, kteří ztratili směr, když se vytratila sláva úspěchů, a jen málokterému boxerovi se podařilo vrátit se z tak hluboké propasti jako mně. Věřím, že se to tak mělo stát a osud zařídil, že jsem padl tak strašně, aby si toho lidé všimli, našli si čas posadit se a naslouchat naléhavému problému duševního zdraví. Přičítám to Boží vůli; byl to boj, který jsem musel vybojovat a který i dál denně svádím. Nechci se teď příliš zabývat hlubinami zoufalství, v nichž jsem se ocitl – tahle kniha se soustředí na to, jak se dostat z temnoty a jak ze sebe dostat to nejlepší. Ale ti z vás, kteří nečetli mou autobiografii Behind the Mask (Za maskou), by měli vědět, jak hluboko jsem klesl, pokud chtějí ocenit návrat tohoto lancashirského fénixe.

Když se rok 2015 chýlil ke konci, ocitl jsem se v prázdném světě, citově mrtvém bodu, který Winston Churchill nazýval „černým psem jménem deprese“. A nebyl to jen největší anglický premiér, koho pravidelně pronásledovala; v jejích čelistech se ocitli i někteří z nejzářivějších komiků, herců, zpěváků, spisovatelů, a dokonce i astronautů historie.

Celý život jsem věděl, že se mnou něco není v pořádku. Když jsem vyrůstal se svou rodinou, často jsem cítil samotu, i když jsem byl pohromadě s jinými lidmi. Cítil jsem se opuštěný. V roce 2016 mi diagnostikovali bipolární poruchu (dříve známou jako maniodeprese) a obsedantně kompulzivní poruchu. Znamenalo to pro mě obrovskou úlevu – konečně jsem uslyšel, že se mnou něco není v pořádku a že to není jen v mé hlavě. Náhle jsem měl k dispozici oficiální diagnózu, která mi vysvětlovala, proč se tak cítím. Existují o tom knihy, studie slavných neurovědců. Nakonec se tedy ukázalo, že nejsem blázen.

Pokud jste viděli film s Jackem NicholsonemLepší už to nebude, kde postava, kterou hraje, nesnese stát na spárách dlažby, seznámili jste se s podivným světem OCD (obsedantně kompulzivní poruchy). Existují čtyři typy OCD. V mém případě si potrpím na pořádek a chci mít všechno srovnané a na svém místě. Ve skutečnosti, pokud je něco v nepořádku a nesymetrické, ať už je to ledabyle uvázaná kravata někoho jiného, nebo nakřivo pověšený obraz, musím zdvořile zasáhnout a věci urovnat, jinak mě to neskutečně dráždí. Výhodou toho, že jsem přes dva metry vysoký, je, že mě za to ještě nikdo nepraštil… zatím.

V nejčernějších dnech deprese jsem se ráno budil se slzami v očích. Cítil jsem se zranitelný jako dítě. Zdálo se mi, že nic nezvládnu a že to ani nemá cenu se do něčeho pouštět; dokonce i box mě lákal asi jako zbytky včerejší ryby s hranolky. Neměl jsem energii ani na své tři děti, které jsem tehdy měl (teď jich mám pět), neměl jsem chuť cvičit, neměl jsem žádný elán… vlastně mi v nádrži nezbylo vůbec nic. Záříme jen tak, jak jasný je oheň, který hoří uvnitř nás, a ten můj už téměř nadobro vyhasl.

Možná se ptáte, co vedlo k mému úplnému zhroucení. Dovolte mi na oplátku položit otázku vám. Co děláte, když dosáhnete vrcholu hory, o kterém jste vždycky snili, že na něj vystoupíte? V životě na nás číhají různá nebezpečí, jedno z nejzáludnějších nám hrozí, když získáme to, co jsme si vždycky přáli. Už od raného mládí jsem se soustředil na to, abych se stal mistrem světa v těžké váze. Chtěl jsem nejen být boxerem, ale i nejšikovnějším z umělců tančících na lehkých nohou v ringu od dob velikánů, jakým byl Muhammad Ali, který ještě jako Cassius Clay porazil Sonnyho Listona. Klestil jsem si cestu vzhůru boxerským žebříčkem s jediným cílem: získat titul mistra světa. Když jsem si konečně v sedmadvaceti splnil sen a získal všechny pásy, které přede mnou dobyl Vladimir Kličko, bylo to spíš než okamžik, na který jsem vždycky čekal, hrozné zklamání. Možná víte, o čem mluvím. Možná jste si dali za cíl, že se vám podaří získat práci snů, vést vlastní firmu nebo vyhrát místní fotbalovou či nohejbalovou ligu. Pak jste se do toho pustili, dali do toho úplně všechno a podařilo se vám cíle dosáhnout. Zajímalo by mě, jestli jste si pořádně uvědomili, že jste se dostali na vrchol a prožili velikost svého úspěchu. Je důležité poplácat se po zádech a ocenit sebe sama, když si to zasloužíte. V opačném případě můžete pocítit prázdnotu a bezcílnost. Cíle dosaženo, co dál? A přesně tak jsem se cítil já.