Přeložila Drahomíra Michnová

THE GOOD FIGHT

Copyright © 2018 by Danielle Steel

Cover photography: Girls © Ildiko Neer/Arcangel Images

All rights reserved.

Translation © 2021 by Drahomíra Michnová

ISBN 978-80-249-4459-3

Milí přátelé,

jsem moc ráda, že jste sáhli po téhle knize. Když jsem ji naposledy pročítala kvůli závěrečným úpravám před odesláním do nakladatelství, znovu jsem si uvědomila, že The Good Fight není jen četba pro pobavení (i když doufám, že se vám bude líbit a bude vás bavit!), ale že se také dotýká některých velmi důležitých okamžiků světových a amerických dějin a problémů, které jsou stále závažné, jako je diskriminace, ať už namířená proti Židům během 2. světové války nebo v době bojů za občanská práva ve Spojených státech 60. let minulého století a bolestném období, které jim předcházelo. Všichni si musíme v každé době připomínat, co se v minulosti dělo, aby nás to probudilo, upomenulo a vedlo k tomu, že se zasadíme o to, aby se takové věci už nikdy neopakovaly a nepřetrvávaly v našem moderním světě. Zločiny proti lidskosti nemohou být nikdy zapomenuty, tedy neměly by být, a tím, že jsem si o nich důkladně prostudovala historická fakta, jsem se také významně poučila!

Na pozadí důležitých historických událostí se před vámi rozvíjí příběh mladé ženy, kterou její dědeček od útlého dětství podněcuje k tomu, aby jednou změnila svět. Připomíná jí, že se nesmí držet stranou jen proto, že je žena, nesmí se nechat odradit předsudky. Naopak ji vede k tomu, aby věřila, že dokáže udělat cokoli, co udělat chce a v co opravdu věří. Povzbuzuje ji k „boji za dobrou věc“, k boji za ty, kdo nemají v životě takové štěstí jako ona, a vnučka tomu zasvětí život i za cenu občasných velkých obětí. Je to příběh o jejích osobních ztrátách, ale hlavně o obrovských vítězstvích v mnohem širším měřítku. Hlavní hrdinka je odvážná mladá žena, jež svou odvahou podněcuje ostatní.

Doufám, že se vám kniha bude moc líbit a že vás povzbudí k velkým i malým krokům, dá vám sílu plavat proti příboji, když budete muset, a podnítí vás jít za svými sny a bojovat za to, o čem jste přesvědčeni, že je správné! Přeji vám krásné chvíle nad jejími stránkami!

S láskou,

Danielle

Věnováno mým báječným, milujícím, statečným a tolik milovaným dětem Beatrix, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Sam, Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře.

Buďte pravdiví sami k sobě, bojujte za to, v co věříte a o čem jste přesvědčeni, že je správné, a vězte, že vás miluji celou svou bytostí.

Vaše máma/D. S.

„Historie někdy bere věci do vlastních rukou.“

THURGOOD MARSHALL,

bojovník za občanská práva

a 96. soudce Nejvyššího soudu Spojených států

1

Meredith McKenzieová si téměř dokonale pamatovala den, kdy její otec odešel v únoru roku 1942 do války. I dnes si dokázala vybavit knoflíky na jeho uniformě a to, jak vysoký jí připadal, stále cítila vůni jeho mýdla na holení, když ji políbil na tvář. Kdyby zavřela oči, stál by před ní jako tenkrát. Ostatní části toho dne si už tak živě nepamatovala. Stále však měla před očima obraz své plačící matky i otcových rodičů, kteří ho vyprovázeli pohledem. Dědeček tehdy prohlásil, že je to okamžik, na nějž je třeba být hrdý. Otec narukoval jako důstojník hned po útoku na Pearl Harbor a byl přidělen k armádním právním sborům ve Washingtonu. Bylo mu sedmatřicet let a Meredithině matce Janet třicet tři. Meredith se blížily šesté narozeniny. Otec jim slíbil, že až se ve Washingtonu trochu usadí, můžou za ním přijet na návštěvu, matka ho pevně objímala a po tvářích jí stékaly slzy. Babička vše brala se stoickým klidem. Přišli se s dědečkem rozloučit se svým synem k němu domů. Robert předpokládal, že na nádraží bude zmatek, navíc neodjíždí daleko za oceán jako mnozí jiní muži, kteří se tam budou loučit se svými drahými.

Když se otec naposledy usmál a zamával jim na rozloučenou, se sportovní taškou přehozenou přes rameno, s důstojnickou čapkou elegantně nasazenou na hlavě a v těžkém kabátě, dědeček vzal Meredith na procházku na čerstvém vzduchu, aby si Janet mohla s tchyní popovídat a uklidnit se, než se dcerka s dědečkem vrátí. Janetini rodiče zemřeli už před mnoha lety a kromě tchána s tchyní už žádné příbuzné neměla.

„Víš, proč tvůj tatínek odjíždí, že?“ zeptal se dědeček Meredith, když spolu kráčeli po okraji Central Parku. Chvilku o tom přemýšlela a pak zavrtěla hlavou. Dvě její spolužačky jí říkaly, že jejich tátové narukovali do armády. Ale ty poslali na výcvik do New Jersey a pak odpluli na velké lodi do Evropy. Její tatínek bude umístěný ve Washingtonu, kde bude pracovat jako právník, stejně jako to dělal v New Yorku. Dědeček byl taky právník. Maminka dosud nepracovala, jen pomáhala jako dobrovolnice v Červeném kříži, babička také. Teď tam měly obě pracovat a maminka už Meredith ukázala svůj stejnokroj, který bude nosit. Vypadala v něm jako zdravotní sestra. Říkala, že bude pomáhat s dárcovstvím krve a raněným vojákům.

„Tvůj otec bude bránit naši zem a dbát na to, abychom byli v bezpečí před kýmkoli, kdo by nám chtěl ublížit. Abychom zůstali svobodní a neovládli nás nějací zlí lidé,“ vysvětloval dědeček vnučce. „To je moc důležitá práce. Svoboda je to nejdůležitější, co máme. Víš, co to znamená, Meredith?“ zeptal se jí vážně, když se zastavili a posadili se na lavičku. Meredith se zamyslela a pak opět zavrtěla hlavou. Dědeček jí často vyprávěl o důležitých věcech a ona ne vždy rozuměla, byla však ráda, když jí je vysvětloval a choval se k ní jako k dospělé. „Svoboda znamená, že můžeme dělat to, co je správné, rozhodovat se podle svého a nikdo nám v tom nemůže bránit nebo nás nutit dělat něco špatného. Někdy musíme za svobodu bojovat, jako tvůj tatínek. Když nebudeme svobodní, stanou se z nás otroci. Na světě jsou zlí lidé, jako teď zrovna v Německu pan Hitler, který chce, abychom se stali jejich otroky. A všichni svobodní lidé z celého světa teď míří do Evropy, aby mu v tom zabránili. Až ta válka skončí, vrátí se domů jako hrdinové, přesně jako tvůj táta.“

„A táta se ve Washingtonu s tím panem Hitlerem setká?“ zeptala se se zájmem a Bill McKenzie se usmál.

„Doufám, že ne. Hitler je v Německu. Tvůj tatínek bude pracovat jako právník pro tuhle zem, pro její armádu a prezidenta Spojených států.“ Meredith věděla, že její otec a dědeček jsou právníci, ale nikdy úplně přesně nevěděla, co to znamená, co jejich práce obnáší. „Tvůj tatínek možná jednou půjde bojovat proti Hitlerovi, ale teď ještě ne. Nejdřív musí udělat nějakou práci ve Washingtonu.“

„A ty se někdy setkáš s tím panem Hitlerem, dědečku?“ zeptala se zvědavě a on zavrtěl hlavou. Zajímalo ji, jestli i dědeček půjde proti Hitlerovi bojovat. Měla dojem, že je to zlý člověk.

„Ne, já ne. Já byl ve válce už dávno a bojoval jsem ve Francii.“ Účastnil se první světové války, když do ní Spojené státy vstoupily. A patřil k těm šťastlivcům, kteří se z ní vrátili. Byl tenkrát o dva roky mladší než Robert dnes. Meredithin dědeček, William McKenzie, se právě dožil šedesátky.

„Můžou být i holky právníci, dědečku?“ zeptala se po krátkém přemýšlení.

„Ano, můžou,“ odpověděl s přesvědčením, využil té výhody, že byli sami. Věděl, jak syn nesnáší, když vnučce takové věci říká, ale nebyl důvod, aby se nemohla stát právničkou a vstoupit do rodinné firmy, kde s Robertem oba pracovali. Pro ženu to bylo důležité rozhodnutí, musela by si vybrat. Bill však věděl, že tato válka změní hodně věcí, stejně jako ta předchozí. Ženy půjdou pracovat, převezmou zaměstnání, která vykonávali v mírových dobách muži. A jednou se jim otevřou možnosti zastávat i takové pracovní pozice, které byly zatím vyhrazené pouze mužům.

Robert si přál, aby dcera kráčela ve šlépějích své matky, provdala se, měla děti a zůstala v domácnosti. Billovi se naopak velice zamlouvala představa, že by jeho vnučka dosáhla něčeho víc, ačkoli i její babička nikdy nepracovala. Bill si ji bral jako devatenáctiletou, Roberta měla ve dvaceti a celou dobu byla báječnou manželkou. Tohle však byl nový svět a nová generace a Bill snil o tom, že se jeho vnučka zapojí do něčeho významnějšího. Vždyť bojovali za nejrůznější svobody, nejen v Evropě, ale i doma.

„Možná budu taky právník,“ pronesla Meredith zadumaně, „nebo doktorka nebo sestřička.“

„Můžeš dělat, co budeš chtít,“ ujistil ji, když ruku v ruce přecházeli Pátou avenue a mířili domů. Rád s ní trávil tyhle chvíle ve dvou. Byla bystrá, všechno ji zajímalo, neustále se ho na něco vyptávala a měla spoustu vlastních nápadů.

Maminka s babičkou jim mezitím připravily čaj, sendviče a něco sladkého k zakousnutí. Meredith měla po té procházce hlad a venku bylo chladno. Spořádala dva sendviče obložené samými dobrotami, kousek koláče a sklenici mléka. Pak si šla hrát nahoru do svého pokoje s panenkami, dospělí zůstali dole a hovořili o válce. Později si už nepamatovala, co se dělo potom, ale dědečkova slova o svobodě a o tom, že může dělat cokoli, co bude chtít, až vyroste, dokonce se třeba stát právníkem jako on a její tatínek, jí od té doby nepřestávala znít v uších. Připadalo jí to správné.

Matka jezdila navštěvovat manžela do Washingtonu každý týden, ale Meredith s sebou nebrala. Dcerka během její nepřítomnosti pobývala u babičky a dědečka a otce neviděla několik měsíců, než přijel domů na dovolenou. Robert se hrozně radoval, že je zase se svou holčičkou, strávil hodně času i hovory s otcem a úplně se lekl, když zjistil, kolik toho Meredith ví o válce v Evropě. Překvapilo ho to. Dědeček jí všechno důkladně vysvětloval a Meredith to na svůj věk dobře chápala. Robert otci vytýkal, že s ní o takových věcech vůbec mluví.

„Neměl bys jí vyprávět o válce, tati. Vždyť je jí teprve šest let, nemusí to vědět.“

„Myslím, že musí. Nepodceňuj ji. Je to bystré děvče a já jí říkám jen to, co dokáže pochopit. Navíc jen obecně, nezacházím do podrobností. A co ty, co jsi slyšel o tom, jak válka v Evropě probíhá?“ Bill lačnil po informacích. Jako každý v Americe.

„Němci dostávají od Spojenců pořádně na frak. Hitler se snaží ovládnout celou Evropu. Máme zatím velké ztráty, ale oni taky.“

„A nechtějí tě tam taky poslat?“ zeptal se otec s obavou, ale Robert zavrtěl hlavou.

„Zatím ne. Zavalují mě prací v úřadě. Pořád potřebují pár z nás doma a já nejsem z nejmladších, tati. Do boje posílají ty mladé, ještě kluky.“ Válčilo se tvrdě ze vzduchu a do Německa, Itálie a Francie seskakovali parašutisté. Robertovi jako úředníkovi nehrozilo, že bude jedním z nich, nebylo to pravděpodobné ani vzhledem k jeho věku. Chvíli se mluvilo o tom, že ho pošlou do Anglie ke královskému letectvu, samozřejmě ve funkci právníka. Ale nakonec k jednotce nebyl přidělen, když odlétala.

Do Evropy ho neposlali ještě další dva roky, účastnil se až operací Dne D roku 1944. Přijel tam v březnu a v červnu zažil vylodění amerických, kanadských a britských vojenských sil na plážích v Normandii. Do operace Den D bylo zapojeno sto padesát šest tisíc spojeneckých vojáků a Robert byl jedním z nich. Zůstal ve Francii i nadále, když Spojenci osvobozovali francouzský venkov, vesnici za vesnicí, a počátkem roku 1945 vstoupil do jedné z vojenských jednotek, které osvobozovaly koncentrační tábory v Německu, což ho hluboce zasáhlo. Viděl Osvětim, když ji Rusové osvobodili. Něco tak hrozného spatřil poprvé v životě. Byl členem jednotky, která osvobodila Dachau. Vyhladovělí a ztýraní vězňové jim doslova umírali v náručí. I přes veškerou lékařskou péči, kterou mohli těm nebožákům poskytnout, bylo pro většinu z nich už pozdě. Mrtvá těla se kupila na hromadách i všude kolem na zemi. Robert a ostatní muži se nedokázali ubránit slzám, když se umírajícím snažili pomoct. Nic nedokázalo tak jasně ukázat hrůzy války a zločiny proti lidskosti, které Hitler a jeho muži v Německu a po celé Evropě spáchali. Než se Robert poté, co byla Francie osvobozena, a Němci se vzdali, vrátil domů, přihlásil se do týmu právníků, který měl posléze soudně stíhat válečné zločince v Německu. Po návratu do New Yorku to vysvětlil Janet a rodičům. Cítil to jako něco, co musí udělat, aby zlo, které viděl, bylo potrestáno. Janet ho chápala, ale otce tím trochu zaskočil. Roberta v rodinné právnické firmě postrádali už nějakou dobu a Billa McKenzieho právě jmenovali federálním soudcem, což znamenalo, že za Robertovy nepřítomnosti firmu nebude moct řídit nikdo z rodiny. Naštěstí však měli schopného manažerského partnera, který na vše dohlížel.

„Co myslíš, jak dlouho budeš pryč?“ zeptal se otec.

„Nevím,“ odpověděl Robert po pravdě. „Rok, dva.“ Nebo déle. Nedokázal to posoudit, navíc ani měsíc po návratu domů mu zatím nepotvrdili, že ho do týmu právníků přijali. Znamenalo by to tedy zůstat po dobu trvání procesů v armádě, což mu nevadilo. Když vyprávěl Janet o tom, co viděl v Dachau, slzy mu stékaly po tváři. Janet chápala, co to rozhodnutí pro manžela znamená, a souhlasila.

Robert dostal rozkaz hlásit se v Norimberku, kde se měly soudní procesy konat. Věznice už byla plná válečných zločinců, čekal je soud, a ti, kdo jejich zvěrstva přežili, byli připraveni svědčit. Šlo o nespočet nelidských zločinů spáchaných na neuvěřitelném počtu lidí, kteří při nich přišli o život. Robert se měl stát členem Mezinárodního vojenského tribunálu složeného z Američanů, Britů, Rusů a Francouzů, který připravoval podklady pro proces. Předsedali mu čtyři spojenečtí soudcové a čtyři hlavní žalobci. Předsedou tribunálu byl jmenován sir Geoffrey Lawrence, dále v něm byla zapojena spousta právníků a mnoho asistentů. Procesy se měly konat v Justičním paláci v Norimberku. Byla tam i věznice schopná pojmout dvanáct set vězňů. Jen americký soudní tým sestával z šesti set čtyřiceti právníků, průzkumníků, zapisovatelů a stráží. Měl za úkol dokazovat obvinění z účasti na spiknutí vznesená proti obžalovaným.

Po složitých jednáních dostal Robert povolení vzít s sebou svou rodinu a bylo jim poskytnuto ubytování. Pro členy tribunálu měli připravené nájemní domy a někteří do Norimberku přijeli s manželkami a dětmi, i když většina z nich s sebou svou rodinu nebrala. Pro Meredith to byl velký šok, když jí rodiče oznámili, že se budou stěhovat do Německa, na rok nebo na dva, možná i víc, a že ji vezmou s sebou. Bylo jí devět let a měla ráda svou školu a kamarádky. Chodila do nezávislé dívčí školy Marymount a dědeček jí řekl, že to stěhování bude obrovskou příležitostí naučit se německy. Jí to však připadalo hrozné.

„Vždyť tam žijí zlí lidé, dědečku! Tatínek proti nim přece bojoval,“ připomněla mu, jako by na to zapomněl.

„Všichni nejsou zlí, Merrie. A mnoho z nich trpělo v rukou nacistů. Lidé, kteří ty zločiny spáchali, musí být potrestáni. To je pro tvého tatínka velice důležitý úkol. Měla bys na něj být pyšná.“

Ale válka se jí měla takhle přímo dotknout poprvé a Meredith se bála do Německa jet. „Proč nemůžu zůstat doma s Adelaide?“ žadonila. Adelaide byla jejich hospodyně, důvěrně známá a hodná, která jim také vařila a pracovala u nich už od té doby, co se Meredith narodila. Meredith s ní moc ráda sedávala v kuchyni, pomáhala jí loupat hrášek nebo čistit fazolové lusky. Adelaide ji vodila ráno do školy. Sama měla také děti. Její syn však padl ve válce, zůstaly jí dvě dcery. Malou Merrie milovala. Rodiče rozhodli, že se bude během jejich nepřítomnosti dál starat o byt, a Meredith ujistili, že na ně bude čekat, až se z Německa vrátí.

„Co když zapomenu mluvit anglicky? A jak tam budu chodit do školy?“ děsila se Meredith a rodiče i babička s dědečkem jí znovu a znovu opakovali, že to pro ni bude báječná příležitost poznat svět a pro jejího tatínka pomoct lidem a že obojí je velice důležité.

Robert odjel o měsíc dřív než manželka s dcerou a pilně se učil německy, aby pak mohl u soudu plynně hovořit. Meredith s matkou se zakrátko ocitly v malém pěkném domku, sice jednoduše zařízeném, ale čistém jako klícka. Vdova, které domek patřil, si zařídila bydlení v suterénu a byla ráda, že může Robertově rodině domek pronajmout. Anglicky neuměla, zato pekla výborné koláče a cukroví. Doporučila svým nájemníkům mladou dívku ze sousedství, Annu, která jim bude vařit a uklízet a pomáhat s Meredith. Anna ztratila otce a tři bratry ve válce. Pomáhala své nemocné matce a s povděkem přijala plat, který jí Robert nabídl. Chtěl, aby učila Merrie německy. Doufal, že když tu zůstanou dost dlouho, bude moct Meredith po čase přejít ze školy pro děti amerických vojáků do školy německé. Meredith se ten nápad vůbec nezamlouval.

Od prvního okamžiku se na Frӓulein Annu dívala podezíravě. Hezká mladá blondýnka s ní nenuceně švitořila německy, ukazovala na věci kolem a učila ji, jak se to řekne. Nosila dlouhé copy a byla v důsledku válečného strádání velice hubená. V práci se činila a byla moc hodná a milá. Šest měsíců po příjezdu Janet zjistila, že je těhotná, a ulevilo se jí, když ji Anna ujistila, že pomůže i s miminkem.

Meredith se moc neradovala, když jí rodiče oznámili, že bude mít sestřičku nebo bratříčka. Bylo jí už skoro deset a reagovala na tu novinku tím, že když už rodiče musejí mít miminko, přála by si sestřičku. Robert a Janet zvažovali možnost, že by Janet odjela porodit domů. Německo bylo ještě hodně zdevastované válkou, spousta lékařů zemřela v koncentračních táborech, protože to byli Židé. Janet si nepřála chodit k nějakému německému doktorovi, vojenské zdravotnické oddíly jim naštěstí zaručovaly veškerou potřebnou péči. Janet se také nechtěla od Roberta odloučit a další důvod, proč zůstat, byl ten, že Meredith si ve škole vedla dobře a už si tu našla kamarády. Proces s válečnými zločinci byl složitý, obžalovaných bylo tolik, že nepočítala s tím, že by se Robert mohl v dohledné době vrátit domů. Tak se rozhodli zůstat, děťátko se prostě narodí v Německu. To už byly Meredith a Frӓulein Anna nerozlučné přítelkyně a Meredith mluvila plynně německy. Přestoupila do německé školy, jak otec doufal.

V Norimberku se jim žilo pěkně a spokojeně. I Janet tam byla šťastná. Porodila v březnu roku 1946 a všechno proběhlo hladce. Chlapeček dostal jméno Alexander a Merrie mu odpustila, že není holčička, a hned ho s láskou přijala. Když nebyla ve škole, pomáhala Anně s péčí o bratříčka, chovala ho, všude ho nosila a buclatému chlapečkovi se to moc líbilo. Učila ho první krůčky a Alexander se radostně smál a výskal, jakmile vešla do dveří.

Brzy po porodu přijeli na návštěvu Robertovi rodiče a byli svým novým vnukem úplně nadšení. Bill skoro celý týden doprovázel syna do soudní síně a procesy a překlad svědectví na něj silně zapůsobily. Hrůzy, o kterých svědkové vypovídali, byly nepředstavitelné, a i Robert měl často co dělat, aby to vydržel poslouchat. Zároveň cítil hluboké zadostiučinění, že je členem týmu, který žene nacistické zrůdy před soud, aby byly za své zločiny potrestány. Šlo o prospěšnou práci a jeho otec chápal, proč tu syn zůstává. Žil v Německu už přes rok a nedalo se vůbec odhadnout, jak dlouho se proces ještě potáhne. Bill Roberta ujistil, že jejich partner vede firmu obdivuhodně dobře a jejich spolupráce vzkvétá.

Otec pak přišel s návrhem, který syna úplně šokoval. „Měl bys Merrie někdy vzít k soudu s sebou. Jde o důležitou část dějin. Bylo by pro ni dobré, kdyby to viděla.“ Robert pochopil, že to Bill myslí vážně, ale něco takového podle něj vůbec nepřicházelo v úvahu vzhledem k svědeckým výpovědím, které během procesu poslouchali, líčení zvěrstev, k nimž došlo, a úděsným filmovým záznamům a fotografiím, které je občas doprovázely. O mnoha věcech neměl Bill ani tušení.

„To snad nemyslíš vážně,“ zhrozil se Robert. „Tati, ona umí německy. Bude rozumět tomu, co uslyší.“ Bill využíval velice dokonalý tlumočnický systém, který jim tribunál poskytoval, aby svědkům dobře rozuměli, a to, co slyšel, mu už několikrát vehnalo slzy do očí.

„Tím líp,“ odpověděl Bill se skálopevným přesvědčením. „Samozřejmě, že to myslím vážně. Celý svět by měl vědět, co se dělo. Nemůžeme dopustit, aby se na to zapomnělo.“

„Vždyť je jí deset.“ Spousta svědectví se týkala lékařských zákroků, jejich oběti popisovaly pokusy, které na nich nacisté prováděli, všechny ty zvrácené operace. Před soudem stanulo třiadvacet nacistických lékařů.

„Jestli nechceme, aby se něco takového opakovalo, musíme to vytrubovat do světa.“ Bill s uspokojením zaznamenal, že u soudu bylo přes tři sta zahraničních korespondentů z třiadvaceti zemí, kteří průběžně o procesech s válečnými zločinci informovali, a v hledišti denně sedělo přes čtyři sta diváků.

„Nechci, aby moje desetiletá dcera věděla, čeho ty zrůdy byly schopny,“ odpověděl Robert tiše.

„Proč ne? Jestli chceš, aby jednou měnila svět, musí vědět, co na něm má měnit.“

„Byl bych rád, kdybys ji ušetřil těch svých křížových výprav,“ řekl Robert podrážděně, i když s otcem vždycky mluvil uctivě. Procesy byly důležité, ale podle jeho názoru naprosto nevhodné pro dítě.

„Jednou se vydá na svou křížovou výpravu, nebo aspoň doufám,“ trval na svém Bill. „Svět se mění, a až bude Merrie starší, ženy už do těch změn budou mít co mluvit. Proč ne i ona?“

„My si s Janet tohle pro ni nepřejeme,“ připomněl mu Robert a tvářil se ustaraně. „Chceme ji chránit před krutostmi světa. Nepotřebuje táhnout do boje. Ženy nemusí zdolávat těžkosti života, o kterých si myslíš, že spasí svět. Měla by se vdát a mít děti, vytvořit svému manželovi pěkný domov. Tak jak to její matka dělá pro mě.“ Nepovažoval tuhle životní náplň za nic nedůstojného nebo ponižujícího. Věřil, že je to tak správně.

„Meredith má na víc než jen na tohle,“ namítl otec paličatě. „Janet je jako tvoje matka. Obě jsou rozené strážkyně rodinného krbu a nechtějí nic víc, než se věnovat rodině, občas si zajít na módní přehlídku do Junior League a zahrát si bridž. Tohle si pro Meredith opravdu přeješ, Roberte? Na to je příliš bystrá. Ale ty ji teď můžeš aspoň ovlivnit a otevřít jí oči vstříc mnoha věcem, které může v životě dělat, až bude starší.“

„To by pro ni nebyl šťastný život,“ odpověděl Robert příkře. „Když ji nasměruješ k právnické kariéře nebo k tomu, aby napravovala nespravedlnosti světa, když z ní uděláš Johanku z Arku nebo nějakou bojovnici za svobodu, nebude mít nikdy manžela a děti. Některé ženy si tuhle možnost zvolí, ale já a její matka si pro ni takový život nepřejeme. Pro Merrie by to byla obrovská oběť a to já nedopustím,“ varoval otce. „Ty jsi muž, můžeš si dělat, co chceš. Ona ne.“ Tohle byl jejich věčný spor. Robert nechtěl, aby otec takhle ovlivňoval jeho dceru, aby ji podněcoval k rozhodnutím, za která by nakonec zaplatila velkou cenu. Otec si myslel, že to za to stojí. Robert ne.

„Jsi staromódní,“ zavrčel na něj Bill. „Svět se už změnil víc, než si myslíš. Ženy teď mají silný hlas a jejich síla roste.“

„Ne tolik, jak si myslíš. Až se vrátíme domů, půjde na stejnou školu jako její matka a pak se provdá. Nedělej z ní nějakého exota.“

„Máš dítě, které je chytré a má dobrodružného ducha,“ oponoval Bill. „Nenuť ji, aby se z ní stala žena v domácnosti, s žehličkou v jedné ruce a miminem v druhé. Svět potřebuje i statečné ženy, nejen statečné muže, Roberte. Podívej se, co tu děláš ty: stavíš válečné zločince před soud.“ Byl hrdý na to, že je jeho syn součástí dějin, a chtěl, aby vnučka jednou kráčela ve šlépějích svého otce, i když ten proti tomu má námitky nebo se o ni bojí.

„Já ale kvůli tomu, co dělám, nemusím obětovat svou ženu a děti,“ zdůraznil Robert. „Jestli chceš mít v rodině revolucionáře, počkej si pár let a pak se soustřeď na svého vnuka. A nepleť Merrie těmi svými nápady hlavu.“

Jenže už se stalo. Meredith už Anně říkala několikrát, že chce být právničkou a bojovat za lidi, kterým bylo ublíženo, tak jako Židům v Německu. Mladá německá hospodyně se po jejích slovech tvářila rozpačitě a řekla jí, že nikdo nevěděl, jak se s Židy v těch táborech zachází, ale když to pak Meredith vyprávěla tatínkovi, tvrdil, že Němci věděli víc, než přiznávají. Vždyť přece viděli, jak nacisté vyhánějí ženy, děti a celé rodiny z jejich domovů a násilím je odvlékají pryč, nakládají je do dobytčáků a odvážejí na východ do táborů. Robert řekl, že nikdo nechce být volán k odpovědnosti za hrůzy, kterým Spojenci vystavili svět, a že je to srdcervoucí. Že proto je v Norimberku. Ta zvěrstva už nemůže nikdo popírat a zločinci museli stanout před soudem, jak se teď děje.

Strávili v Německu čtyři roky, Meredith se naučila jazyk dokonale a milovala svou novou školu, kamarády a tamější život vůbec. Zdrtilo ji, když se procesy s válečnými zločinci konečně uzavřely a rodiče jí oznámili, že se budou vracet do New Yorku. V té době by na ní už nikdo nepoznal, že není rodilá Němka. Měla třináct let, Alexovi byly tři a také mluvil oběma jazyky. Dokonce i Janet se naučila německy natolik obstojně, že se domluvila v obchodě a s lidmi, s nimiž se stýkala. Robert mluvil velmi dobře, vždyť čtyři roky dennodenně poslouchal výpovědi svědků. Mnoho obviněných zločinců skončilo ve vězení a značný počet obžalovaných soudci odsoudili k trestu smrti a byli popraveni. Ale Robert věděl, že ani tohle všechno už nenahradí to množství lidí, které nacisté nadosmrti zmrzačili, zabili a zničili, všechny ty rodiny, jež byly vyhlazeny, a životy zničené navždycky. Neexistoval způsob, jak odčinit napáchané zlo nebo vrátit život milionům lidí, jež zahynuly v koncentračních táborech. Ty zločiny byly tak obludné, že tomu bylo těžko uvěřit. Meredith vyrůstala a slyšela o nich, chápala víc, než by asi dívka jejího věku měla.

Byl to smutný den, když opustili Frӓulein Annu. Meredith chtěla, aby s nimi jela do New Yorku také, ale Anna už byla zasnoubená s mladým Němcem, který přišel ve válce o ruku, a měli se za pár měsíců brát. Jeho rodiče vlastnili pekárnu a Anna tam měla po odjezdu McKenzieových začít pracovat. Německo se pomalu vzpamatovávalo, i když důsledky války přetrvávaly. Země ještě strádala, ale její obyvatelé se ji ze všech sil snažili pozvednout. Odklidili trosky rozbombardovaných budov a Američané pomáhali s novou výstavbou.

Čas strávený v Německu byl pro celou rodinu příjemnější, než čekali. Podnikli odtamtud několik krátkých výletů do Paříže, jeli na dovolenou do Itálie a mnohokrát navštívili Londýn, který Britové také křísili z trosek. Evropa dostala po válce auru nového života a Meredith se tam cítila víc doma než ve Státech. Všemožně se snažila rodiče přesvědčit, aby tam zůstali. Nechtělo se jí vrátit se do dívčí školy v New Yorku vedené jeptiškami. Chtěla žít v Evropě, ale Robert měl v Americe právnickou firmu a domov, kam se chtěl vrátit, a s Janet se shodli v tom, že své děti chtějí vychovávat jako Američany ve Státech. Robertovu otci se právě dostalo velké cti, prezident Truman ho jmenoval do Nejvyššího soudu a Senát jeho jmenování potvrdil. Bill měl nahradit soudce, který po téměř deseti letech ve funkci před měsícem zemřel. Nadešel čas, aby se Robert aktivně zapojil do chodu rodinné firmy, nemohl se ohlížet na to, jak moc si Merrie život v Německu zamilovala.

Anna je vyprovodila na vojenské letiště Tempelhof v Berlíně a loučení s dětmi se neobešlo bez slz. Meredith měla pocit, že odjíždí někam do ciziny, a ne do své rodné země. Za ty čtyři roky byli na návštěvě v New Yorku jen jednou. Robertovi rodiče je v Norimberku navštěvovali každý rok. Dědeček už Meredith v dopise slíbil, že až se vrátí domů, vezme ji s sebou do Nejvyššího soudu, aby se mohla podívat, jak skládá slavnostní přísahu. Že to pro ni bude zajímavý zážitek.

Když nechali Německo za zády, Robert pocítil nával pýchy na to, čeho při procesech s válečnými zločinci dosáhl. Na to byl ve svém dosavadním životě nejvíc hrdý, a když zemi opustil, měl pocit, že udělal něco na pomoc Německu, které se vzpamatovávalo z útrap Hitlerovy vlády. Všude se tam k němu chovali s vděčností a úctou. Teď se vracel do mnohem klidnějšího života v rodinné firmě v New Yorku, kde bude svým klientům pomáhat s plánováním správy jejich majetku a investic. Těšil se na život v míru a normální existenci s manželkou a dvěma dětmi. Těšil se na civilní život. Jeho funkce v armádě měla po návratu do New Yorku skončit. Válka pro něj konečně a doopravdy skončila, po sedmi letech. Jen Meredith byla z odjezdu velice sklíčená a během letu skoro nepromluvila.

Věrná Adelaide na ně doma už čekala. Za ty čtyři roky trochu zestárla a trochu se zakulatila, ale přivítala Merrie s náručí dokořán. Merrie se ostýchala a zaváhala, ale jen na vteřinku. Pak se jí vrhla do náruče, jako by od ní vůbec neodjela.

„Pojď k Addie, holčičko,“ objala ji hospodyně láskyplně a Meredith se usmála při vzpomínce na všechna ta vroucná objetí za léta její služby. „Jak jsi vyrostla!“ Meredithino tělo se začalo měnit, byla vysoká. Tmavé vlasy si nechala v Německu zastřihnout do pážecího účesu, takže vypadala starší. S dlouhýma nohama připomínala mladé hříbě. „Stýskalo se mi po tobě, zlato,“ přiznala se Adelaide a srdečně se usmála. Měla pro ně připravené sendviče a moučník na tácu, aby se po dlouhém letu najedli. Alex se nadlábnul a se zájmem si ji prohlížel, pak jí německy poděkoval.

„Anglicky, Alexi,“ připomněla mu matka a všichni se usmáli.

Chlapec se chvilku tvářil zmateně a pak poděkoval anglicky. Rozhlížel se, kde je Anna, a rozplakal se, když ji neviděl. Na rozdíl od Meredith Adelaide neznal, viděl ji jen při té jediné návštěvě, kterou měl zatím za sebou. Meredith pak večer uložila bratříčka do postýlky a pečlivě ho přikryla. Rodiče si dole tiše povídali o tom, co je potřeba udělat, aby se zase v New Yorku zabydleli. Meredith je poslouchala a stýskalo se jí po němčině a po kamarádkách, které v Německu za ty čtyři roky měla. V bytě na Park Avenue a v New Yorku se už necítila jako doma. Připadala si tu jako cizinka.

Rodiče si toho nevšimli, ale Adelaide to neuniklo, stejně jako dědečkovi, když přišli druhý den s babičkou na návštěvu. Meredith působila dojmem rodilé Evropanky, byla taková dospělejší a světaznalá, také velice hezká.

„Připadá ti to zvláštní být zpátky?“ zeptal se jí dědeček bez okolků. Nesnášel přetvářku a předstírání a vždycky šel rovnou k věci. Nic mu neuniklo a znal Meredith dobře, i když ji v posledních letech moc neviděl.

„Hodně,“ odpověděla upřímně. „Necítím se tu už jako doma. Stýská se mi po Německu.“ Přikývl, jako že souhlasí s její odpovědí a považuje ji za rozumnou. Oba rodiče se naopak zatvářili překvapeně.

„Je to logické. Jsi teď světoobčanka. Vrátíš se tam, zase Německo navštívíš. Mohla bys studovat třetí ročník univerzity někde v cizině.“ To Meredith připadalo jako hodně vzdálená budoucnost. „Ale nejdřív si přeju, abys přišla na mou přísahu a navštívila mě u Nejvyššího soudu. Je to moc zajímavé místo. Děláme tam hodně důležitá rozhodnutí,“ vysvětlil jí a Meredith přikývla. „Je to pro mě velká čest, že mě jmenovali nejvyšším soudcem.“

„Jsme na tebe moc pyšní, dědečku,“ řekla a usmála se na něj.

„A trochu se stydíme,“ poškádlil Robert otce. Robert a Janet byli zapřisáhlí republikáni a Bill zase demokrat. „Nemohl bys změnit stranu a počkat, až tě jmenují republikánským prezidentem, tati? Co mám říct svým přátelům?“

„Že mají z pekla štěstí, že mě tam mají. Abych zabránil lidem jako vy zatáhnout naši zem zase do doby temna. Máme tu nový svět, Bobby, musíme jít s dobou. Je to tak, Merrie?“ Otočil se na vnučku a ta se usmála. „Víš, proč tam jsem, že?“

Chvilku se tvářila zmateně. „Abys rozhodoval, jak by se měly uplatňovat zákony?“ zeptala se váhavě a Bill přikývl.

„Ano. Ale jsem tam proto, abych bojoval za dobrou věc. Hájil lidi, kteří to potřebují, a chránil lidi před diskriminací a zneužíváním špatnými zákony. Musíš vždycky bojovat za dobrou věc, Meredith. To budeš jednou dělat,“ ujistil ji, vzal ji kolem ramen a vnučka se na něj usmála. Považovala ho pořád za svého hrdinu, teď dokonce ještě víc. Otec se tvářil trochu rozzlobeně. Dědeček z ní vždycky chtěl vychovat bojovnici za svobodu, i když byla ještě dítě.

„Ty se prostě nikdy nezměníš, tati, že?“ poznamenal Robert a jeho otec se dal do smíchu.

„Naopak. Moje nové zaměstnání se změn naopak týká. Tahle země kráčí velkými kroky kupředu, na každé frontě. A my s tím musíme držet krok. Předpovídám, že v příštích dvaceti letech tu budeme svědky více změn, než jsme zažili doposud. A já budu jejich součástí. Bude to hodně vzrušující.“

Tak tohle hlásal Bill, zatímco jeho syn se chystal udělat naopak obrovský krok zpět do bezpečného a známého prostředí života, jaký vedl před válkou, a vrátit se ke své tehdejší práci v rodinné právnické firmě. A hodlal zachovávat i stejné tradice, kdežto jeho otec chtěl ze své pozice u Nejvyššího soudu měnit budoucnost země. Robert jaksi cítil, že by to mělo být naopak. Otec by se měl držet tradic a velebit minulost a on zase prozkoumávat novým pohledem budoucnost. Ani jeden však takový nebyl.

„O tohle teď v naší zemi hlavně jde,“ připomněl Bill rodině. „Musíme bojovat za dobrou věc, pomáhat sociálně znevýhodněným, chránit práva těch, kdo to sami dělat nemohou, a zastat se utiskovaných.“ Když domluvil, podíval se na vnučku, která během jeho řeči souhlasně přikyvovala, a věděl, že jeho slova padla na úrodnou půdu. I když ji její rodiče chtěli přitáhnout k tradicím, soudce Nejvyššího soudu William McKenzie tak nějak cítil, že se to nestane. V případě tohohle dítěte ne. Rozhoříval se v ní oheň, který jednoho dne nic nezastaví. A on sám byl odhodlaný ty plameny rozdmýchávat.

2

Návrat do New Yorku byl pro Meredith skokem do osamělosti a tak trochu šokem. Po odjezdu z Německa ztratila kontakt se svými bývalými spolužačkami. Alex byl moc malý, aby si nějakou změnu uvědomil, a brzy si na Adelaide zvykl. Zahrnovala ho láskou a on ji vděčně přijímal. Janet se rychle vpravila do svého dřívějšího způsobu života, nebylo to těžké, protože Meredith byla starší a nepotřebovala ji mít pořád kolem sebe, většinu času stejně trávila s Adelaide v kuchyni. Janet věděla, že Alex je v dobrých rukou. Tak mohla chodit hrát golf a tenis a dvakrát nebo třikrát týdně se scházela s kamarádkami na partii bridže. I když se jí stýskalo po tom hezkém rodinném životě v Německu, kde s Robertem a dětmi denně obědvali pospolu, byla ráda, že je zase zpátky v New Yorku.

Robert byl se svou prací v právnické firmě spokojený, stal se teď jejím hlavním partnerem. Ve svých čtyřiačtyřiceti měl slušnou kariéru a život, jaký vedl, se mu velice líbil. Nijak mu nevadilo, že je synem soudce Nejvyššího soudu. Na svého otce byl hrdý, i když Bill nebyl republikán a jeho přátelé ho kvůli tomu často popichovali, jak očekával. Robert prohlašoval, že jeho otec je jediným demokratem, kterého zná. I jeho kariéru obohatilo prestižní postavení, které zastával během Norimberského procesu. Kolegové a klienti ho rádi uvítali zpět a velice si ho vážili jako erudovaného právníka.

Krátce po návratu z Německa se celá rodina účastnila slavnostní přísahy Robertova otce po jeho jmenování soudcem Nejvyššího soudu. Do Washingtonu jeli z New Yorku vlakem a Meredith byla ze slavnostní události velice nadšená a rozrušená, naplňovala ji obrovskou hrdostí na dědečka. Matka s babičkou si pro tu příležitost pořídily nové šaty a krásné klobouky, i Meredith dostala nové šaty. Dědeček jí už předem vysvětlil všechno, co jeho nová funkce obnášela, také ji poučil o historii slavné budovy a dal jí malou knížku, v níž si mohla všechno pilně nastudovat předem. A také cestou své rodiče poučit, že budovu Nejvyššího soudu stavěli tři roky a byla dokončena roku 1935, tedy před čtrnácti lety, podle návrhu architektů Casse Gilberta staršího, Casse Gilberta mladšího a Johna Rockarta. Nic z toho, co si o stavbě přečetla, ji však nemohlo připravit na krásu a vznešenost impozantní budovy a jejího okolí, jak ji spatřila toho rána, když přijeli na dědečkovu přísahu.

Pro exteriér budovy stavitelé použili vermontský mramor. I další stavební materiál patřil k tomu nejlepšímu, co mohla země poskytnout. Čtyři vnitřní nádvoří dláždil bílý mramor s průzračnými šupinkami pocházející z Georgie a každé nádvoří zdobila fontána uprostřed. Uvnitř budovy byly stěny a podlahy na chodbách a ve vstupních halách provedeny ve smetanově bílém alabamském mramoru. V kancelářích převládalo dřevo z amerického bílého dubu. Meredith si z knížky, kterou přečetla, pamatovala názvy různých druhů mramoru, ale když je viděla na vlastní oči, byl to pro ni ohromný zážitek.

Proti hlavnímu vchodu do budovy soudu se bělal Kapitol. Navrhli ji tak, aby ladila s dalšími důležitými památkami v okolí. Oválné prostranství před ní bylo asi osmdesát metrů široké a povlovné schodiště lemoval z každé strany mramorový kandelábr s tesanými panely zobrazujícími Spravedlnost s mečem a vahami a tři sudičky splétající nit života. Oba okraje prostranství zdobily fontány, nechyběly stožáry s vlajkami a lavičky. Janet musela Meredith pobídnout, aby se neloudala, protože dcera se zastavila a obdivovala krásu celého komplexu. Poučila rodiče, že mramorové sochy po stranách schodiště vytvořil James Earle Fraser, ženská postava vlevo ztělesňovala Rozjímání spravedlnosti a mužská vpravo Strážce neboli Úřad práva.

Nízký trojúhelníkový štít s římsou u hlavního západního vchodu podpíralo šestnáct mramorových sloupů. Nad nimi bylo v architrávu vytesáno: „Stejná spravedlnost podle zákona.“ Štít zaplňovalo sousoší Roberta Aitkena, Svobodu sedící na trůně střežila z jedné strany socha představující Řád a z druhé Autorita.

I hlavní chodbu uvnitř, tzv. Velkou síň, lemovala dvojitá řada mramorových sloupů z jednoho kusu kamene. Zvedaly se vysoko ke kazetovému stropu. Ve výklencích a na mramorových podstavcích podél stěn byly umístěny busty všech bývalých nejvyšších soudců.

Meredith si je prohlížela a zeptala se otce: „Bude tu i dědeček jednou mít sochu?“

„Určitě ano,“ odpověděl s úsměvem. Dojalo ho, jak pečlivě si předem prostudovala každou podrobnost o architektuře budovy a všech sochách a s jakou zbožnou úctou se kochala tou nádherou. Chtěla se zajít podívat i do Kapitolu na původní, starou soudní síň, ale toho dne na to neměli čas. Dědeček jí slíbil, že ji tam vezme při příští návštěvě.

Na východním konci Velké síně se tyčily dveře do samotné soudní síně. Byla to obrovská místnost, dvacet pět metrů široká a třicet metrů dlouhá, se stropem ve výšce třináct metrů. Zdejších čtyřiadvacet sloupů vytesali z mramoru pocházejícího ze starého klášterního lomu v italské Sieně. Stěny a ozdobné pruhy na nich byly zase ze španělského žilkovaného mramoru slonovinové barvy a podlahu dláždil mramor z Afriky a Itálie.

Všichni se tu zastavili a hleděli s respektem na vyvýšený stůl, za nímž obvykle sedávalo devět soudců. Stejně jako všechen ostatní nábytek byl z kvalitního mahagonového dřeva. Stoly obhájců stály před ním. Odtud pak právník, když hovořil k soudci, přešel k řečnickému pultíku uprostřed, jak Robert ostatním vysvětlil. Bronzové zábradlí oddělovalo soudce od části místnosti vyhrazené pro veřejnost. Novináři sedávali na červených lavicích na jedné straně soudní síně, stejné lavice na protější straně obsadili hosté soudců. Černé židle před lavicemi byly určené pro soudní úředníky a důležité hosty.

Hlavní podlaží budovy zabíraly pracovny soudců, zasedací místnosti a kanceláře úředníků a sekretářů. Nacházel se tu i úřad generálního prokurátora, nechyběl ani salónek pro právníky a oblékárna soudců.

Došli do zasedací místnosti soudců, kde měl dědeček jako první toho dopoledne skládat ústavní přísahu pod vedením předsedy Nejvyššího soudu Freda Vinsona. Rodinní příslušníci směli být přítomni. Bill už předtím požádal syna, aby mu držel Bibli, jak velela tradice. Při obřadu asistovalo ještě několik řadových soudců. Meredith jeho průběh uchváceně sledovala a byla zamlklá a vážná ještě i ve chvíli, kdy se přesunuli do západní zasedací místnosti i s malou skupinkou Billových přátel, protože předseda ještě prováděl druhou přísahu, která měla zakončit oficiální procedury tohoto dne. Slavnostní uvedení do funkce se bude konat za několik měsíců přímo v soudní síni během zvláštního zasedání soudu. Po skončení druhé přísahy se Bill s rodinou a dalšími soudci vyfotil.

Meredith byla přesvědčená, že tohle je nejzajímavější den jejího života. Po obřadu se přesunuli do hotelu Mayflower, kde se pořádal slavnostní oběd pro rodinu i přátele. Meredith si se zájmem prohlížela ostatní hosty. Nazítří se vraceli vlakem do New Yorku. Věděla, že si bude navždy pamatovat každou podrobnost toho velkého dne, a při loučení dědečka obzvlášť pevně objala.

„Jsem na tebe tak pyšná!“ zašeptala vroucně s výrazem nezměrného obdivu. Chvilku ji podržel v náručí a usmíval se, významně na ni mrkl.

„Já na tebe budu taky jednoho dne pyšný, Merrie.“ Po těch slovech už věděla, že nikdy nechce zklamat jeho víru v ni. Sice ještě nevěděla, jak to udělá, ale doufala, že se jí to jednou podaří.

Po dnech plných vzruchu kolem dědečkovy přísahy ji začaly zaměstnávat myšlenky na zářijový návrat do školy a s nimi se opět vrátila sklíčenost. Netěšila se tam. Čekala ji osmá třída na Marymountu, kam chodila před pobytem v Německu. Byla to dívčí škola, navštěvovala ji už od školky. Mnohem víc se jí líbilo ve smíšené škole v Norimberku, kde se mohla přátelit i s kluky. Návrat do New Yorku jí připadal jako krok zpátky do raného dětství. Jenže ona začala v Německu dospívat, už byla starší a přála si změnu. Čekalo ji ještě pět let docházky do Marymountu, než ukončí středoškolské vzdělání.

Table of Contents

1

2