ŠTĚSTÍ V NEŠTĚSTÍ

Danielle Steel

ŠTĚSTÍ V NEŠTĚSTÍ

Román

Přeložila Jaroslava Novotná

Danielle Steel: Štěstí v neštěstí

Copyright © 2019 by Danielle Steel

All rights reserved

Translation © Jaroslava Novotná, 2022

ISBN 978-80-249-4826-3

Mým milovaným, nádherným dětem,

Beatii, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Sam,

Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře,

ať vás v životě provází jen štěstí

a všechno zlé se v dobré obrátí!

S nesmírnou láskou

Máma/ds

1

Isabelle McAvoyová seděla za psacím stolem, jako vždy perfektně uspořádaném, a zamyšleně si prohlížela fotky ve stříbrných rámečcích před sebou. Fotografie těch, kteří v jejím životě tolik znamenali. Nejstarší dcera Thea v Putnamově náručí, když jí byly tři měsíce. Fotka dvouleté Xely, jak stojí s rukama v bok a tváří se popuzeně. Pokaždé když se na fotku podívala, musela se Isabelle usmát. Xela byla vždycky takový malý velitel. Thea, to byl snílek, tichá a plachá dívka, jakou byla vždycky, tolik podobná Putnamovi, svému otci. Jako by každá přišla z jiné dimenze a ani jedna nebyla pro tento svět úplně nejlépe vybavena. Na další fotce byl Declan, hned vedle fotografie, na které se Oona jako miminko usmívala od ucha k uchu. Oona byla nejšťastnějším človíčkem, jakého kdy Isabelle poznala. Od prvního okamžiku, kdy se narodila, z ní vyzařovala radost a spokojenost. A také tu byla momentka Isabelle se všemi třemi dcerami, pořízená na cestě do Itálie před pár lety; Thea se na ní tváří zamyšleně, Xela naštvaně, Oona se směje a všechny tři spojuje ona, Isabelle, jako most mezi ostrovy. Každá z dcer, sedmatřicetiletá Thea, dvaatřicetiletá Xela a šestadvacetiletá Oona se povahově vůbec nezměnily a každá zůstala svá. A teď po těch letech, dospěly v ženy, jejichž vlastnosti bylo možno uhádnout, už když byly dětmi.

Isabelle se ani nechtělo věřit, jak ty roky utekly. Thea zasvětila svůj život péči o chudé v Indii a žila tam už šestnáctým rokem, Xela projevila talent pro podnikání a vrhla se na obchod a Oona pečovala o své děti, manžela a jeho rodinu v Toskánsku a byla dokonale šťastná. V New Yorku, kde prožily dětství, teď zůstala jen Xela. Isabelle po letech opustila práci kurátorky ve významné galerii v centru města a vybudovala si vlastní kariéru poradkyně v oblasti výtvarného umění. Nyní měla své vlastní klienty. Byli mezi nimi jak slavní sběratelé umění, tak i novodobí zbohatlíci, kteří toužili po nákupu významných obrazů, aby se pochlubili svým bohatstvím a udělali dojem na přátele. Některé skutečně zajímalo, co by se od Isabelle mohli naučit, jiným šlo jen o šikovnou investici. Mezi jejími klienty byli i opravdoví milovníci umění. Isabelle ráda spolupracovala se všemi. Podnikala z domova a zařídila si kancelář ve svém domě na Východní sedmdesáté čtvrté ulici, který vlastnila už sedmadvacet let. Dům současně využívala i k prezentaci uměleckých děl, se kterými obchodovala. Za to, že si mohla dům koupit a začít s podnikáním, mohla poděkovat Putnamovi. Byl to elegantní městský dům a naprosto vyhovoval jejím potřebám. Tady také vyrostly všechny její dcery. Už od samého začátku byla v práci poradkyně úspěšná. Jmění, které od té doby nashromáždila, nebylo nijak závratné, ale stačilo k tomu, aby si mohla spokojeně žít, pomáhat dětem, když to potřebovaly, a sama si užívat příjemného života. Její vrozený smysl pro styl se projevoval v jednoduchém, elegantním a střídmém způsobu oblékání. V osmapadesáti letech byla stále krásná.

Na stole před sebou měla další fotografii, která byla pořízena v Newportu na Rhode Islandu a kde se svým otcem stojí před výstavnou rezidencí, „chalupou“, jak jí říkali. Její matka, učitelka, zemřela, když Isabelle byly tři roky. Otec byl v té době kurátorem v Bostonském muzeu výtvarného umění a specializoval se především na impresionistickou malbu a částečně také na renesanční umění a historii. Jejími nejstaršími vzpomínkami na dětství byly výpravy s otcem do muzea. Dva roky po smrti manželky otec učinil ve své kariéře zásadní krok, opustil milované místo v muzeu a nechal se zaměstnat jako správce rezidence rodiny magnáta Vanderbilta. Odstěhovali se do Newportu, kde Vanderbiltovi vlastnili jedno ze svých sídel, eufemisticky označované jako Vanderbiltova „chalupa“. Byla to velkolepá rezidence, spíš zámeček, s přepychovými interiéry se spoustou drahocenných uměleckých děl a starožitností. K tomu patřil i skromný domek správce, kde se Jeremy s dcerou mohli ubytovat. Právě takovou příležitost dlouho hledal. Myslel si, že pro Isabelle bude lepší, když bude vyrůstat na venkově, a ne ve stísněném bostonském bytě. A také si chtěl najít takovou práci, aby mohl s dcerou trávit víc času, což mu práce kurátora v muzeu neumožňovala. A tak jakmile se naskytla příležitost, neváhal ani okamžik. Z Bostonu se přestěhovali do Newportu a Jeremy se staral o celou rezidenci a její okolí, pečoval o obrazy, umělecké předměty a starožitnosti a měl na starost i personál. Jeho úkolem bylo udržovat sídlo v perfektním stavu, aby bylo okamžitě obyvatelné, kdykoliv majitelé přijeli, ačkoliv rodina využívala rezidenci jen jednou ročně na několik týdnů v srpnu. Po zbytek roku Vanderbiltovi pobývali v dalších domech v New Yorku a Londýně a také na jihu Francie, kde trávili červen a červenec.

Po jedenáct měsíců v roce tak Isabelle měla naprosto volný pohyb po celém okolí a často s otcem chodila i do hlavní budovy. Zatímco se otec věnoval svým povinnostem, Isabelle se celé hodiny vydržela dívat na všechny ty krásné obrazy. Tiše seděla na židli, prohlížela si malby do nejmenších podrobností a otec jí vyprávěl o malířích, kteří je namalovali. Hodně se od něj naučila a už od malička patřili k jejím největším oblíbencům Degas a Renoir. Nepřišlo jí divné, že žije v tak zvláštním prostředí oplývajícím přepychem a bohatstvím, ačkoliv jim nic z toho nepatřilo. Nepociťovala touhu něco tak drahocenného vlastnit, prostě jen hluboce oceňovala krásu, kterou jí toto prostředí skýtalo. Postupně jak vyrůstala, stávali se jejími přáteli hospodyně, komorníci, kuchařky a všichni ti sloužící, co v domě pracovali, i když jinak si s otcem vystačili sami a každý den večeřeli v domku správce jen oni dva. Navštěvovala místní školu, ale kamarádů měla málo. Bylo dost složité vysvětlovat jim, kde bydlí a proč.

Když otci oznámila, že chce studovat dějiny umění na Newyorské univerzitě a o víkendech si přivydělávat brigádou v Metropolitním muzeu umění, otce to vůbec nepřekvapilo. Ve třetím ročníku odjela na studijní pobyt na Sorbonnu a během toho roku v Paříži si nenechala ujít jedinou příležitost k návštěvě galerií a výstav. Každou možnou chvilku trávila v Louvru, versailleské míčovně a na výstavách impresionistů, které si díky otci zamilovala už v době, kdy sotva uměla mluvit. V dopisech mu podrobně líčila všechny své zážitky a poznatky a on na ni byl pyšný. Celé roky šetřil na to, aby jí mohl dát vzdělání, jaké si přála. Její plány pracovat v Metropolitním muzeu nebo v některé významné galerii v New Yorku, až dostuduje, naprosto schvaloval. Když na Sorbonně skončil školní rok, podařilo se jí na červen a červenec získat stáž v jedné velmi uznávané pařížské galerii. Tam začala její životní cesta. A nyní, o tolik let později, si uvědomila, jak nesmírný vliv měla na její život rozhodnutí, která učinila ve dvaceti, i lidé, kteří jí před tak dlouhou dobou vstoupili do cesty.

V červnu Isabelle začala pracovat jako stážistka v pařížské prodejní galerii Verbier, a když vstupovala do těch posvátných sálů, vzrušením se jí tajil dech. Právě sem přicházeli nejvýznamnější sběratelé světa prohlédnout si pozoruhodné obrazy, které jim byly nabízeny za ceny, jaké si nedokázala představit. Ovšem náplň její práce nebyla nijak vznešená. Čistit kávovar, z nedalekého bistra objednávat obědy pro nákupčí obrazů a chystat pohoštění v galerijní jídelně. Za přísného dohledu některého ze stálých zaměstnanců se učila, jak zabalit obraz k doručení nebo k přepravě a jaké druhy materiálů k tomu použít. Stejně jako všichni ostatní nafasovala bílé bavlněné rukavice, ve kterých se manipulovalo s uměleckými díly. K těm opravdu vzácným obrazům ji nepouštěli, ale mohla si je prohlédnout, když je přenesli z prohlídkového sálu. Pokud se setkala s nějakým klientem, což se stávalo jen zřídka, směla ho jen pozdravit, jak jí bylo řečeno. V té době už uměla plynně francouzsky, naučila se řeč během roku studia na Sorbonně. S dlouhými světlými vlasy spletenými do copu a v krátké tmavě modré sukni a bílé halence, které nosila každý den do práce, vypadala jako holčička. Určitě mladší než na svých dvacet let.

V galerii pracovala už týden, když jednoho odpoledne mezi zaměstnanci nastal značný rozruch, protože očekávali příchod významného klienta. Nepostřehla jeho jméno a stejně by ho neznala, ale z řečí pochopila, že tento zájemce o obrazy sem přichází jen zřídka, neboť zřídkakdy opouští svůj zámek v Normandii. Ačkoliv byl významným sběratelem a jejich častým klientem, v galerii nebyl už dva roky.

Když se dostavil, ředitel galerie Robert Pontvert a dva asistenti už ho očekávali a diskrétně jej zavedli do prohlídkového sálu. Krátce nato byla Isabelle požádána, aby klientovi přinesla k pití vychlazenou minerálku. Viděla, že v sále jsou vystaveny čtyři krásné obrazy od Moneta a všimla si štíhlého, tichého muže, který si malby beze slova soustředěně prohlížel. Postavila vodu na stůl a vtom se ten muž otočil a usmál se na ni. Pak bez hlesu zmizela, jak jí bylo řečeno. Asi o hodinu později muž vyšel ze sálu a ředitel galerie se tvářil spokojeně. Cestou ven se klient ještě krátce zastavil, aby si podrobně prohlédl jakýsi malý akt, obrázek, který byl součástí právě probíhající výstavy. Teprve když odešel, Isabelle poprvé uslyšela jeho jméno. Putnam Armstrong byl Američan z bohaté bostonské rodiny a ve Francii žil dvacet let. Po jeho odchodu v galerii zavládla radostná nálada, neboť právě koupil dva Monety. Stejně nenápadně jak přišel, tak galerii i opustil a venku nasedl do krásného stříbrného vozu značky Rolls-Royce, čekajícího před vchodem.

Isabelle na něj do druhého dne zapomněla. Věnovala se svým povinnostem. Sledovala, jak přicházejí a odcházejí další klienti, a pak o dva dny později si ji ředitel galerie zavolal do své kanceláře. Určitě udělala něco špatně, pomyslela si, i když netušila, co to mohlo být. Pečlivě dbala všech pokynů, které obdržela. Možná ji někdo viděl, jak si prohlíží obrazy, které uchovávali v zamčené místnosti, napadlo ji. Byla opatrná a dávala pozor, aby se jich nedotýkala, a studovala jen ty vystavené na stojanech. Najednou dostala strach, že ji z galerie vyhodí.

„Viděla jste pana Armstronga, toho klienta, který se tu byl před dvěma dny podívat na Monety?“ zeptal se Robert Pontvert. Přikývla, zprvu příliš vyplašená, než aby promluvila.

„Oui, Monsieur,“ špitla a čekala, co bude následovat.

„Cestou ven si prohlédl malý akt a přeje si ho vidět znovu. Chce, abychom mu obraz poslali k němu na zámek. Je to odsud dvě hodiny jízdy autem, v Normandii. Máte řidičák?“ zeptal se přísně. Před odjezdem do Evropy si udělala mezinárodní řidičský průkaz pro případ, že by chtěla jezdit na výlety, ale použila ho jen párkrát. Bylo jednodušší jezdit vlakem.

„Ano, pane, mám.“ Ředitel galerie jí neprozradil, že si Putnam Armstrong k doručení obrazu vyžádal právě ji. Obvykle mu nezáleželo na tom, kdo mu obrazy přiveze, ale tentokrát chtěl výhradně děvče, které mu přineslo vodu do předváděcího sálu. Takový požadavek ještě nikdy předtím nevznesl.

Ale ať už si přál cokoliv, galerie vždy jeho přání splnila. Hned na druhý den doručili koupené obrazy od Moneta do jeho domu v Normandii a v nejbližších dnech proběhne platba převodem z jeho banky. Putnam Armstrong patřil k nejspolehlivějším klientům a nikdy si nenechal ujít příležitost získat skutečně vynikající umělecké dílo.

„Dobrá. Zítra mu obraz můžete odvézt vozem naší galerie. Předáte ho komorníkovi, jmenuje se Marcel Armand. Bude vás očekávat.“

„Mám obraz přivézt zpátky, kdyby si ho nechtěl nechat?“ zeptala se opatrně, nerada by udělala nějakou chybu. Odvézt obraz na zámek považovala za nelehký úkol a přemýšlela, proč si vybrali právě ji.

„Prostě předejte obraz komorníkovi a hned se vraťte. S panem Armstrongem se ani nesetkáte. On se na něj podívá, nechá si ho, jak dlouho bude chtít, a pak nám dá vědět,“ upřesnil ředitel Pontvert a ona se cítila, jako by jí svěřili svatý grál.

Tu noc samou starostí sotva spala. Co když cestou zabloudí a zámek nenajde? Nebo co kdyby se jí stala nehoda a obraz se zničí nebo poškodí? Nebo ji cestou přepadli ozbrojení lupiči? Hlavou se jí honily nejhorší možné scénáře, a když se ráno objevila v galerii, oblečená v tmavomodré sukni a naškrobené halence, byla nervózní a bledá. Obraz už byl pečlivě zabalený a bezpečně uložený pod zadním sedadlem Citroënu, aby cestou nedejbože nespadl a nepoškodil se. Dostala mapu s instrukcemi a řekli jí, že zámek najde snadno; je to půl hodiny jízdy za městečkem Trouville. O několik minut později opustila galerii a vydala se na cestu.

Trochu se uklidnila, až když opustila Paříž a ocitla se na venkově. Zamířila na severozápad krajinou, která jí trochu připomínala Novou Anglii, a před sebou měla město Deauville. Se zalíbením si prohlížela malebné normandské domky. Byl krásný červnový den a cestou zahlédla i moře. Řídila se pokyny, které dostala, a dvě hodiny poté, co opustila Paříž, se ocitla před impozantními branami zámku. Stiskla tlačítko domovního telefonu u brány a z reproduktoru se ozval pokyn, aby až se otevře brána, pokračovala na konec příjezdové cesty, která, jak shledala, byla překvapivě dlouhá. Po obou stranách silničky rostly obrovské staré stromy a pak už uviděla park a pečlivě udržované zahrady obklopující zámek. Teď už jen musela najít komorníka, předat mu svůj drahocenný náklad a vrátit se do Paříže.

Když vystoupila z auta, uviděla, jak se na horním schodu objevil starší muž s šedivými vlasy. Odhadla, že je to komorník. Mračil se na ni, jako by byla vetřelec. Rychle vyběhla nahoru po schodech, sdělila mu, proč přijela a on jen přikývl. Pak se vrátila do vozu pro obraz a v tu chvíli se ve dveřích objevil Putnam Armstrong, klidně se usmíval a sešel dolů po schodech, aby ji přivítal.

„Nedělalo vám problémy to najít?“ zeptal se mile, jako by byla vítaným hostem. Mluvil na ni francouzsky a ona mu odpověděla anglicky, protože věděla, že je Američan.

„Dostala jsem přesné pokyny,“ přikývla s úsměvem. Zatvářil se překvapeně.

„Vy jste Američanka? Myslel jsem, že jste Francouzka.“ Nedodal už, že v těch plochých tmavomodrých střevících, kterým Francouzi říkají „baleríny“, vypadá jako francouzská školačka ve školní uniformě. „Děkuji, že jste mi ten obraz přivezla. Nemůžu ho dostat z hlavy už od té chvíle, kdy jsem ho v galerii zahlédl. Musel jsem ho ještě jednou vidět, i když vím, že je to sem trochu daleko.“

„Byla to moc hezká cesta,“ ujistila ho. „Opravdu jsem si to užila.“ Otevřela zadní dveře auta a opatrně mu podala obraz, zatímco komorník je dál bedlivě sledoval, jako by se snad chtěla na jeho zaměstnavatele vrhnout nebo co. Svého pána zřejmě hodlal bránit vlastním tělem.

Putnam zůstal stát s obrazem v ruce a zadíval se do jejích očí, modrých jako letní obloha, a ve tváři měl zvláštní výraz, jako by ty oči neviděl poprvé, nebo jako by se na někoho rozpomínal. Působil dojmem jemného, skoro by řekla plachého člověka. Pak ji tiše oslovil:

„Nechtěla byste jít dovnitř a dát si něco k pití? Džus, vodu, něco studeného?“ Byl horký den a měla za sebou dlouhou cestu. V první chvíli si nebyla jistá, co na to říct, jestli má s díky odmítnout, nebo jestli by bylo zdvořilejší přijmout. Pro takové případy jí instrukce nedali. Majitel galerie ani neuvažoval, že by ji Putnam pozval k sobě do zámku. Tvářila se váhavě, ale jeho úsměv byl tak srdečný a pozvání se zdálo milé a upřímné.

„Jen na chvilku, jestli vám to nevadí.“ Následovala ho po schodech nahoru, zatímco komorník ji podezíravě sledoval, jako by byla nějaká zlodějka nebo zlatokopka. Určitě by jí nejradši zakázal vstup do domu, ale nedalo se nic dělat, když ji Putnam Armstrong pozval dál.

Ocitla se v dlouhé vstupní hale a s úžasem se rozhlížela po stěnách ověšených nádhernými obrazy. Hala se utápěla v šeru, a tak Putnam stiskl vypínač. Rázem tu byla spousta světla, takže si mohla obrazy pořádně prohlédnout. Pak ji zavedl do obrovského obývacího pokoje se dvěma velikými krby, kde bylo ještě více obrazů a nádherné starožitné předměty. Vzadu viděla terasu s výhledem na širé moře s bílými plachetnicemi a dalšími loděmi brázdícími mořskou hladinu, neboť zámek se nacházel na útesu přímo nad pláží. S úsměvem se k němu obrátila.

„To je nádhera,“ s obdivem pochválila zámek i celou tu scenérii. Viděla, že mu svou chválou udělala radost.

„Proto tohle místo nerad opouštím. Do Paříže skoro nikdy nejezdím, jen jednou nebo dvakrát do roka. Je tu božský klid.“

A samota, pomyslela si, i když by se to neodvážila vyslovit. Jestlipak má ženu a děti, pomyslela si. Něčím ale působil velice osaměle a v očích měl takový smutek, když se na ni díval. Vtom se znovu objevil komorník a s lehce opovržlivým výrazem se jí otázal, co si dá k pití. Poprosila o trochu vody a pak ji Putnam zavedl na terasu a vyzval ji, aby se posadila. Zabalený obraz zatím položil na stůl v obývacím pokoji; zdálo se, že s otevřením balíčku ani s Isabelliným odchodem nijak nespěchá, i když svůj úkol už splnila. Vlastně měla pocit, že by bylo nezdvořilé, kdyby okamžitě odešla. Z terasy byl nádherný výhled a on s potěšením sledoval Isabelle, jak se dívá na moře.

„Co vás přivedlo do Paříže?“ vyptával se. Vůbec nebyla taková, jak by čekal. Myslel si, že je to neteř majitele galerie nebo některého zaměstnance a přes léto v galerii vypomáhá. Namísto toho se z ní vyklubala překvapivě vyrovnaná, velmi hezká mladá Američanka, nejspíš starší, než vypadá. Původně se mu líbila představa, že by mu obraz doručila nějaká mladičká stážistka, aby nemusel zabřednout do sáhodlouhého rozhovoru s některým z řadových zaměstnanců galerie, a proto si vyžádal právě ji. A pak se tu objevila tahle okouzlující mladá žena a on, místo aby se vyhnul setkání s lidmi jako obvykle, shledal, že ho naopak rozhovor s touto dívkou velice těší.

Seděli na terase zalité sluncem, skoro hodinu si vykládali a dívali se na poklidnou mořskou hladinu. Vyptával se na všechno možné a ona mu vyprávěla o studiu na Sorbonně a o tom, jak vyrůstala v Newportu na Vanderbiltově „chalupě“. Hovořila o svém dětství, které prožila v obklopení ohromného přepychu, a přitom jí nic z toho nepatřilo. Pousmál se nad tím a poznamenal, že mu to skoro připomíná film Sabrina. Ona se té představě zasmála a řekla, že tam nebyl žádný syn, do kterého by se zamilovala, a její otec není šofér, ale muzejní kurátor, jenž přijal místo správce nemovitostí. Vždycky si myslela, že se otec k práci v muzeu vrátí, až ona bude starší a půjde na vysokou, ale Jeremy byl šťastný tam, kde byl, a byl vděčný svým zaměstnavatelům za to, že jemu a jeho dceři umožnili žít v dostatku. Život v rezidenci Vanderbiltových byl příjemný a on se mohl dál věnovat své zálibě v umění a starat se o jejich umělecké sbírky, a k tomu mohl se svou dcerou trávit spoustu času venku, když dohlížel na park a zahrady.

„To musel být opravdu pozoruhodný život, slečno McAvoyová,“ poznamenal Putnam, když už teď znal její jméno. Ta dívka ho zajímala. Viděl, že Isabelle se tu cítí příjemně, a líbilo se mu její přirozené a bezprostřední chování, i když mu bylo jasné, že k němu cítí respekt a ví, kde je její místo.

Nakonec ji k velkému údivu komorníka pozval, aby zůstala na oběd. Putnam nikdy nikoho na oběd nezval a nejradši trávil čas o samotě, četbou nebo procházkami po pláži. Měl malou plachetnici, na které se sám vydával na moře, a vyprávěl jí o svých bohatých námořnických zkušenostech, protože v dětství a mládí trávil léto na Cape Cod. Komorník věděl, že ho do Francie původně přivedla nehoda na lodi, ale víc podrobností neznal. Zatímco si pochutnávali na studeném kuřeti a velkém salátu, které jim kuchařka připravila k obědu, Putnam Isabelle chvíli vyprávěl o sobě. Narodil se již starším rodičům jako jediné dítě a dětství prožil v osamění. A jak vyplynulo z jeho řeči, rodiče se k němu chovali chladně a odtažitě. Isabelle to přišlo líto, když pomyslela na svého láskyplného otce, jenž jí věnoval tolik času a lásky. Nicméně o svém dětství a životě vyprávěl jen krátce a pak se rozhovor stočil na umění, což bylo bezpečnější téma. Po obědě jí ukázal obrazy, které měl nejradši, a pak si prohlédli ten malý akt, který přivezla.

„Myslím, že si ho nechám,“ řekl zamyšleně. „Pověsím si ho do ložnice.“ Ve způsobu, jakým to řekl, nebylo nic provokativního, prostě jen úvaha vášnivého sběratele. Ještěže po ní nechtěl, aby si prohlédla také ložnici, ulevilo se Isabelle. Ani během oběda neměla pocit, že by s ní flirtoval. Působil zkrátka jako osamělý muž, který si chce s někým popovídat, a náhodou měli společné zájmy. Dokonce byl kdysi i na Vanderbiltově „chalupě“, ale to bylo dávno, ještě předtím než se narodila. U oběda mezi řečí prozradil, že je mu sedmačtyřicet let, ale Isabelle měla pocit, že věk pro něj nic neznamená. Jako by se ocitl někde mezi starým a novým světem a čas se pro něj zastavil. Když přijel do Francie, bylo mu pětadvacet a od té doby se do Států nevrátil. Po návratu do Bostonu netouží, prohlásil. Rodiče mu zemřeli před lety, žádné sourozence neměl a se vzdálenějšími příbuznými si nebyl blízký. Život na zámku mu dokonale vyhovoval. Přiznal, že je samotář, a nezdálo se, že by toho litoval. Pak si prohlédl obraz, který přivezla, a Isabelle konečně prohlásila, že by už měla jít. Byly čtyři hodiny a ráda by dojela do Paříže ještě před zavřením galerie.

Doprovodil ji k autu, a když se s ní loučil, zdálo se jí, že se tváří tak zvláštně melancholicky, a pak tiše řekl: „Vaše návštěva byla moc příjemná. Děkuji, že jste přijela.“ Jako by to byla její zásluha, že přijala pozvání.

„Já děkuji za oběd a za to, že jsem mohla zůstat tak dlouho,“ usmála se a myslela to upřímně. Byl to neobyčejně zajímavý rozhovor a těšila se, až po návratu do Států bude všechno vyprávět otci. „Jsem ráda, že si ten obraz necháte. Ta žena na něm je moc krásná a úplně sem patří.“ Usmál se, díval se, jak nastupuje do vozu, a když vyjela po příjezdové cestě, zamával jí. Pak zamířil zpátky do zámku a myslel na ni. Její návštěva byla jako závan čerstvého vzduchu. Později toho dne se vydal na pláž a vyplul na své plachetnici na moře. Ta dívka v něm vyvolala staré vzpomínky, na které by jindy raději zapomněl. Rád se vydával sám na moře, pokaždé si při tom vyčistil hlavu.

Když po návratu do galerie Isabelle oznámila, že pan Armstrong se rozhodl obraz koupit, všichni byli velmi potěšeni.

„Už jsme si mysleli, že jste nám s tím obrazem někam uprchla,“ zažertovala asistentka ředitele Pontverta, ale ve skutečnosti se opravdu trochu báli, že měla třeba nehodu na cestě nebo že se něco stalo s obrazem. Obraz nebyl velký, ale měl velkou cenu.

„Musela jsem počkat, jak se rozhodne,“ řekla prostě, nechtělo se jí vysvětlovat, že spolu strávili celé odpoledne. Tušila, že by se jim to asi nelíbilo.

„Doufám, že vám komorník dal alespoň něco k jídlu.“ Nepovažovali to za pravděpodobné, dobře věděli, jak se komorník k zaměstnancům galerie chová nepříjemně, když přivezli objednaný obraz.

„Dali mi oběd.“ Ani jim nechtěla říkat, že obědvala s Putnamem na terase, a beztak by jí to asi nevěřili a určitě by to neschvalovali.

Za chvilku už v galerii zavřeli a Isabelle se vrátila do svého studentského pokojíku na levém nábřeží. V duchu si stále dokola přehrávala zážitky z celého dne, který strávila s Putnamem, a jak to bylo příjemné. Jeho zámek jí něčím připomínal dům Vanderbiltových a cítila se tam jako doma. Bylo to také zajímavé vybočení z běžného života, něco na co může vzpomínat a co může vyprávět otci.

O čtyři dny později Putnam zavolal do galerie, aby se domluvili na zaplacení obrazu. Projevil rovněž přání prohlédnout si ještě jeden obraz, který ho zaujal. A žádal, aby ho přivezla opět Isabelle.

„No ne, nakonec z vás bude naše nejlepší obchodní agentka,“ dobíral si ji pan Pontvert, když jí předával klíčky od auta a jeden z pomocníků galerie pokládal obraz na zadní sedadlo.

Trasu už znala a cesta ubíhala rychle. Isabelle se těšila, že Putnama zase spatří. Tentokrát ji přišel přivítat osobně, a když zastavila před domem, seběhl k ní ze schodů a neskrýval, že ji rád vidí. Po komorníkovi nebylo vidu ani slechu a Putnam jí vysvětlil, že jel s kuchařkou do vesnice nakoupit potraviny.

Hned po příjezdu ji vzal na procházku po pláži a pochlubil se svou plachetnicí. Byl na ni náležitě pyšný, vyprávěl, že to bývala stará dřevěná loď, kterou sám zrenovoval.

„Plavíte se ráda na plachetnici?“ zeptal se a ona přikývla. „Někdy vás vezmu na moře,“ sliboval a pak se ještě dlouho procházeli, než zamířili zpátky do zámku. To už se vrátil komorník Marcel s kuchařkou a Putnam je požádal, aby jim připravili sendviče a donesli je na terasu. Po jídle zůstali sedět na sluníčku a v poklidu si povídali. Úplně zapomněli na obraz, který přivezla. Ptal se jí, co dělala od té doby, kdy tu byla naposledy. Tvářil se zaujatě, když mu vyprávěla o světě tam venku, ale ve skutečnosti ho zajímalo, co dělá Isabelle, a překvapilo ho, jak obyčejná je její práce.

„To asi není moc vzrušující,“ poznamenal.

„To tedy není,“ zasmála se, „snad jenom to, když jedu za vámi. Dělat poslíčka, abych vám mohla vozit obrazy, se mi líbí.“ Usmál se tomu. V jeho přítomnosti se cítila příjemně a uvolněně, a když jim Marcel podával oběd, neodpustil si udivený pohled. V domě už léta nebyla žádná žena, a už vůbec ne tak mladá jako tahle. Klidně by mohla být Putnamovou dcerou. Za celých pětadvacet let služby si komorník nevšiml, že by se jeho zaměstnavatel nějak zvlášť zajímal o ženy, ba ani když byl ještě mladým mužem. Během prvních let se sice tu a tam objevila nějaká návštěvnice, ale nikdy nezůstala déle. A za posledních deset let sem nepřišla vůbec žádná.

Po obědě si prohlédli obraz, který Isabelle přivezla. Byl od italského malíře, kterého neznala, výjev s rybářskou vesnicí a plachetnicemi na moři. Putnam už viděl obraz na fotografii, kterou mu poslali z galerie, ale tvrdil, že si ho chce prohlédnout osobně. Teď se rozhodl, že si ponechá i tuto malbu. Když se Isabelle zvedla, že pojede zpátky do Paříže, Putnam se jí zeptal, jestli by nechtěla zůstat na večeři. Sice nevěděla, jestli si o ní v galerii nebudou dělat starosti, ale nakonec se rozhodla zůstat. Auto může zaparkovat v garáži i po zavření galerie, protože jí pro všechny případy dali klíče, kdyby se zdržela.

Večeřeli v jídelně u slavnostně prostřeného stolu, a když tak seděli vedle sebe na konci ohromné tabule, ještě víc připomínala školačku. Byla v ní jakási nevinnost, a to ho dojímalo. Nespěchali s jídlem a povídali si snad hodiny, a nakonec se s ní rozloučil skoro s lítostí a kladl jí na srdce, aby jela opatrně. Způsob, jakým se k ní choval, měl v sobě něco otcovského či snad ochranitelského než cokoliv jiného. Jako starší bratr nebo přítel, který ji zná odjakživa, a Isabelle si s údivem uvědomila, že se v jeho přítomnosti cítí moc příjemně.

„Příště si vezměte něco sportovního na převlečení a já vás svezu na plachetnici,“ řekl jí u auta, když odjížděla. „A taky plavky a nějaké šortky. Můžeme se jít vykoupat.“ V očích měl skoro prosebný výraz, jako by si opravdu přál, aby zase přijela, a bál se, že už se nikdy nevrátí. Ale dokud bude kupovat obrazy, měl jistotu, že ji sem z galerie budou posílat. Majitelé z toho budou mít jenom prospěch a může jim být jedno, co se na zámku děje. Ostatně Isabelle se po návratu nikdo na nic neptal. Ať už měl Putnam jakékoliv důvody chtít, aby mu obrazy vozila právě ona, je to jeho věc a jim do toho nic není.

Do konce měsíce Putnam požádal o zhlédnutí dalších obrazů a opět trval na tom, aby je přivezla Isabelle. A pak ji bral na projížďku plachetnicí, opalovali se na pláži a koupali se v moři. Těšil se z její společnosti, ať už si povídali, nebo jen tak mlčeli.

Znali se už měsíc, když se odvážila zeptat, proč se nikdy nevrátil do Států a proč se neoženil.

„Kdysi jsem byl zasnoubený,“ odpověděl zdráhavě a při řeči upíral pohled na obzor. „Seznámili jsme se na vysoké škole. Já byl na Harvardu a ona studovala na Radcliffu. Byla to opravdu blízká kamarádka, nejbližší člověk, jakého jsem měl. Jmenovala se Consuela. Jednoho dne jsme si vyjeli na plachetnici – Consuela byla tenkrát asi o dva roky starší, než jste teď vy – a na moři nás přepadla bouře. Nakonec to loď nevydržela a převrátila se. Snažil jsem se Consuelu zachránit, ale nedokázal jsem to. Stalo se to u pobřeží Maine. Mě moře vyvrhlo na nějaký ostrůvek, kde mě druhý den objevili. Její tělo se našlo o týden později. Od té doby jsem se zařekl, že už nikdy nechci s nikým žít. Ta zodpovědnost mě děsila. Měl jsem pocit, že jsem ji zabil. Všichni mě přesvědčovali, že to nebyla moje vina, ale já to tak necítil. Mít zodpovědnost za druhého člověka je nad mé síly. Když jsem byl malý, rodiče mi zničili dětství tím, jak mě vychovávali. Byli velice přísní, nikdy mě za nic nepochválili. Nesplňoval jsem jejich očekávání absolutně v ničem. Věčně mi něco vyčítali, případně mě ignorovali. A to bych nikomu nechtěl udělat. Naši neměli mít nikdy děti, já je taky nechci mít. A navíc jsem zabil jediného člověka, kterého jsem kdy miloval.“ Z Consueliny smrti vinil výhradně sebe a Isabelle pochopila, že té viny se už nikdy nezbaví.

„Vy ale přece nejste bez citu,“ utěšovala ho. „Jste tak laskavý člověk.“

„Vždyť já nemám absolutně představu, jak být dobrým rodičem. Nemám žádný životní vzor. Naše rodina, to bylo ledové království, kde záleželo na formálním přístupu, a ne na tom, jestli se lidé mají rádi. Consuela byla úplně jiná, šťastná dívka se sluncem v duši, člověk svobodné mysli… tak jako vy,“ s vážným výrazem se zahleděl na Isabelle. „Já v sobě takovou radost ze života nikdy neměl. Rodiče ve mně veškerou radost zadupali. Žiju v temnotě a vyhřívám se v záři druhých, ale nevydržím to dlouho a pak zase potřebuji být sám. Consuela mi rozuměla a nezdálo se, že by jí to vadilo. Byla moc hodná a milá, nevím, jestli by manželství fungovalo, ale byl jsem s ní šťastný.“ Isabelle instinktivně chápala jeho potřebu samoty a vycítila, že společnost lidí pro něj může být utrpením. Když mlčel, nerušila ho a klidně počkala, až zase bude mít chuť si povídat. I když netušila, co přesně se mu stalo v minulosti, poznala, že jeho dětství bylo poznamenáno něčím zlým. A místo aby nechal své rány zahojit, rozhodl se pro život v izolaci, protože tak už mu nikdo neublíží. Vystavěl kolem sebe nebetyčné zdi. Možná by ji lákalo tu zeď překonat, ale něco jí říkalo, že tohle nikdo nedokáže.

„Půl roku po nehodě jsem odjel do Francie. Nemohl jsem snést pocit, že o tom všichni vědí, a i když tvrdili, jak je jim to líto, stejně jsem byl v duchu přesvědčený, že mi to většina z nich dává za vinu. Tady ve Francii nikdo o ničem nevěděl. Bylo snazší odjet a začít znovu, než abych v jejich očích věčně viděl svou vinu. Koupil jsem zámek a od té doby tu žiju. Tady je mi nejlíp. Stejně už se nemám k čemu vracet. Rodiče umřeli ještě před tím neštěstím a já zůstal sám v jejich domě plném duchů. Když jsem se odstěhoval na zámek, nakonec jsem ten dům prodal. Někdy je lepší nechat minulost za sebou. Tady nemám žádné špatné vzpomínky.“ Ale asi ani dobré, pomyslela si. Má především klid, nic jiného, ale to je trochu škoda, pomyslela si. Byl ještě příliš mladý na to, aby rezignoval na život. Kdy se toho života vzdal? Už jako dítě nebo až později, uvažovala. „Nemyslím si, že bych byl dobrý v manželství. Nikdy mi to nechybělo. Ta představa mě děsí. Nejlíp je mi, když jsem sám.“ Usmál se na ni a jí se zdálo, že v tom úsměvu je něco bolestně dojemného, osamělost, do níž utíká před minulostí, před dívkou, o které si myslel, že ji zabil, a před nešťastným dětstvím. „A co vy,“ změnil téma, „vy nemáte přítele, někoho, ke komu se po roce v Paříži můžete vracet? Nebo tady ve Francii, je tu někdo, komu se po vás bude stýskat, až odjedete?“ Na obě otázky zavrtěla hlavou. Znovu se zamyslel. „Jste panna?“ zeptal se bez okolků. Viděla, že ho to upřímně zajímá a ona k němu chtěla být také upřímná. Nebrala to jako urážku a vůbec se jí to nedotklo.

„Jednou v patnácti jsem udělala pěknou blbost. Od té doby je ze mě způsobné děvče. Naučila jsem se, jakou cenu člověk zaplatí, když provede nějakou hloupost. A to pořádnou. Nechci udělat stejnou chybu znovu.“

„Jednou to musíte zkusit,“ řekl, „jinak skončíte jako já, sama.“ Oba měli své rány na duši.

„Příště už žádnou chybu neudělám, chci, aby to bylo správně. Jinak se budou trápit všichni,“ dodala a on přikývl na souhlas.

Leželi na pláži po dlouhém koupání a on se na ni usmál: „Vypadáte tak mladě a nevinně, myslel jsem, že jste nejspíš panna.“

„Nejsem takové neviňátko, jak vypadám,“ podotkla neurčitě a on se zasmál.

„Ale ani žádná femme fatale. U vás v galerii si teď nejspíš myslí, že prožíváme vášnivý románek. To je komické. Většinou to je úplně jinak, než to vypadá.“ Naklonil se k ní, jako by ji chtěl políbit, ale neudělal to a ona přemýšlela, jestli se to někdy stane. On žil za hradbou zdí, které si kolem sebe vybudoval, a i když si ji pustil k sobě blíž než kteréhokoliv jiného člověka za posledních dvacet let od smrti Consuely, poznala, že se bojí, aby se k němu někdo nedostal příliš blízko. Byl jako poraněné zvíře, ať už jeho zranění způsobila ztráta milovaného člověka, nešťastné životní okolnosti nebo tvrdá výchova rodičů. Víckrát už o rodičích nemluvil, ale Isabelle chápala, že jejich výchova měla takové důsledky, že raději zvolil život v ústraní a vzdal se manželství a vlastních dětí.

Červen se překulil do července a Isabelle dál navštěvovala Putnama na zámečku a vozila mu obrazy. Vždycky spolu obědvali na terase a trávili dlouhé chvíle u večeře. Komorník si už na její přítomnost zvykl, a když ji vítal, nehnul ani brvou, což byl pokrok. Nebyl si úplně jistý, co tam Isabelle pohledává, a moc jí nevěřil, ale bylo mu jasné, že jeho zaměstnavatel se těší její přítomností, a vlastně to docela chápal. Isabelle byla milá dívka, nebo se tak alespoň tvářila, a přijala Putnama takového, jaký byl, se všemi šrámy na duši a jeho nedostatky. Nečekala od něho víc, než jí chtěl nebo mohl dát. A on se v její přítomnosti cítil bezpečně.

Když se červenec chýlil ke konci, připomněla mu, že za týden odlétá zpátky do Newportu, aby ještě před začátkem školy strávila srpen s otcem. Putnam chvíli mlčel a zdálo se, že dlouho zvažuje vážné rozhodnutí a v duchu bojuje s démony. Pak konečně promluvil.

„Co kdybych vás požádal, abyste zůstala? Zůstala byste? Nemyslím napořád,“ upřesnil okamžitě, aby si to nevykládala nějak jinak. Na to ji měl příliš rád. Ve skutečnosti se do ní začal zamilovávat, ale nechtěl to přiznat. Sobě ani jí. „Napadlo mě, že byste mohla zůstat ještě jeden měsíc, než vám začne v New Yorku škola. Můžete bydlet u mě tady na zámku.“

Tohle byla pro něj úplně nová situace a pro ni také. Nikdy předtím nic takového nenaznačil. Ani se nikdy nepolíbili. Zatvářila se zmateně.

„Jako přátelé?“ zeptala se. Musela vědět, jak to vlastně myslí.

„Ne tak docela,“ řekl, když po večeři seděli za svitu měsíce na terase a Marcel jim právě donesl kávu. Po těch slovech se k ní Putnam naklonil a políbil ji. Jeho polibek byl spalující, překypující emocemi, které oba celé dva měsíce cítili, ale nevyslovili. Ona jeho polibek opětovala bez zábran a s neskrývanou touhou. Trvalo dlouho, než se od sebe odtrhli a on s něžným výrazem zašeptal: „Nejen jako přátelé. Jako milenci.“ Znovu ji políbil. Z neskonalé něhy a zároveň náruživé dychtivosti jeho polibku měla skoro závrať. Nečekala, že bude tak vášnivý, a než polibek skončil, už znala odpověď.

„Jestli chceš, zůstanu,“ řekla ochraptěle a on se měl co držet, aby se jí okamžitě nezmocnil.

„Měl jsem chuť to udělat už od prvního dne, kdy jsi sem před dvěma měsíci přišla, ale nechtěl jsem tě vylekat.“

„Nevylekal jsi mě, Putname,“ zašeptala do měsíčního světla. „Mám tě ráda. Miluju tě skoro od prvního dne.“

„Taky tě miluju. Ale chci k tobě být upřímný. Nikdy nebudeme mít společný život. A bez ohledu na to, jak moc tě miluju, si tě nikdy nevezmu a nebudu tě žádat, abys zůstala. Nejde to, nedokázal bych to. Chybí mi část mého já, po tom neštěstí ve mně něco umřelo, a vlastně ještě předtím. Možná mi není dáno to, kvůli čemu lidé chtějí být spolu. Vždycky jsem byl jiný, už jako kluk. Potřebuju být sám. Nechci tě zklamat. Nemám žádnou budoucnost. To je všechno, co ti můžu dát. Měsíc zůstaneme spolu a pak budeš muset jít. Dokázala bys s tím žít, Isabelle, aniž by ti to zlomilo srdce?“

„Dokázala,“ řekla tiše, ačkoli část jejího srdce se tomu vzpouzela a říkala si, jestli si to Putnam jednoho dne třeba nerozmyslí, až pozná žár lásky. Ale jizvy na duši byly hluboké.

„Tak tedy zůstaň. Odstěhuj se z podnájmu v Paříži a zůstaň se mnou, dokud se nebudeš muset vrátit domů. V práci nemusíš nic říkat.“ Galerie beztak bude o prázdninách na měsíc zavřená, což byl také důvod, proč stáž trvala jen do konce července. „Co řekneš otci?“

„Něco si vymyslím, třeba že po mně v práci chtěli, abych zůstala ještě v srpnu kvůli údržbě. On to pochopí. Nikdy mi nestál v cestě, nebránil mým přáním, zvlášť když se chci něco naučit nebo získat praxi, která se mi později bude hodit do životopisu.“ Nikdy otci nelhala, ale tentokrát byla ochotná to udělat, jen aby mohla být s Putnamem. Pro něj by udělala cokoliv. Potřeboval ji. Chtěla ho.

O tři dny později si sbalila všechny věci, své knihy a pár suvenýrů, které nashromáždila během roku stráveného v Paříži a poslala je domů do Newportu. Pak nasedla do vlaku a vrátila se na zámek k Putnamovi. Vyzvedl ji na nádraží ve svém stříbrném Rollsovi, a když dorazili na zámek, Marcel neskrýval ohromení. Putnam se ani nezmínil, že se k němu Isabelle na měsíc stěhuje, a teď mu jen přikázal, aby její věci uložil do jednoho z apartmánů pro hosty. Ve skutečnosti ovšem předpokládal, že budou spolu bydlet v jeho pokoji. Když se Isabelle ubytovala, otevřela v tom šerém domě okenice, všechno kolem hezky uspořádala a všude rozestavila vázy s květinami, které natrhala v zahradě. Dům se její přítomností rozzářil, jako by po dlouhé době konečně vyšlo slunce. Dokonce i Marcel se občas musel usmívat.

Společný měsíc na zámku byl tak dokonalý, jak oba doufali. Chodili se koupat do moře, procházeli se a snili, plavili se na jeho lodi. Podnikali dlouhé projížďky krajinou, leželi na pláži pod jeho domem a každou noc se dlouho milovali, dokud si neusnuli v náručí. Panna už nebyla, jak přiznala, ale nebyla ani zkušená, a on ji učil zázrakům milování, jako by je sám objevoval poprvé.

V jeho přítomnosti byla dokonale spokojená, dokázala ho rozesmát, každé ráno bylo nádherné a každá noc plná vášně. Marcel to s úsměvem pozoroval, když viděl, jaká se s jeho zaměstnavatelem stala šťastná proměna. Najednou to byl docela jiný muž, alespoň se tak zdálo. Isabelle se díky společnému soužití dozvídala o Putnamovi stále víc. Přečetl spoustu knih a vyznal se ve spoustě věcí. A přestože neměl rád společnost lidí, hluboce soucítil s těmi, kteří měli méně štěstí než on, a přispíval velkými částkami na dobročinné účely, hlavně když šlo o děti a mladé lidi žijící v chudobě. Posílal peníze na potraviny pro celé vesnice do zemí třetího světa a snažil se o ulehčení životních podmínek potřebných. Občas se o tom zmínil a na Isabelle to udělalo ohromný dojem. Viděla, jak dobrý a laskavý je to člověk, snažil se konat dobro a nečekal za to žádné zásluhy. Možná nikdy nepracoval rukama, ale dokázal chytře spravovat své investice, a mohl se tak věnovat filantropii.