© Barbara Semenov, 2021

ISBN 978-80-242-7532-1

Motto

Dějiny tvoří a vnímají konkrétní lidé a do jisté míry je na nich, aby na základě svého osudu vyprávěli svůj příběh.

Prolog

Věděl jen, že musí najít Terezu.

Přeletěl dva oceány a přistál na třetím kontinentu, aby ji našel. Zná pouze jméno té ženy, ale přesto ví, že s ní stráví zbytek života. Jak ji však najde, netuší. Asi stěží v téhle zapadlé díře, kde lišky dávají dobrou noc a která je vzdálena desítky tisíc kilometrů od jeho domova v Melbourne. Z dřevěné lavice se plný pochybností rozhlíží po typické kuchyni českého domku na venkově nedaleko u Prahy. Nevěří, že by mu švagr mohl být nápomocný. Co by taky tady v Uhříněvsi „jeho“ Tereza dělala?

„Pár dobrých věcí nám tu pořád ještě zbylo, například tohle plzeňský. To si tam u vás asi tak často nedáš,“ nabízí Dáda. „Teď ti buď po té štrapáci dodá novou energii, nebo usneš dřív, než se pustíš do vyprávění.“ Pátrá v jeho tváři, je zvědavý, proč přijel – bez sestry, sám, téměř po dvaceti letech, do země, která jej nevítá zpátky, spíš naopak.

Bylo by asi hloupé se Dády hned ptát, zda nezná nějakou Terezu. Proč by měl muž jeho sestry hledat jinou? Má přece Danu. Je s ní už sedmnáct let. A Dana je skvělá ženská. Manželka, milenka, přítelkyně. Chytrá, schopná, milující, spolehlivá, odvážná, plná porozumění. Dana je taky o dvacet let starší než Alex…

Něco na tom domě bylo však zvláštního.

Když se Alex druhého dne probudil, sluneční paprsky pronikaly háčkovanými záclonami a ve hře na schovávanou se stíny pokoje klouzaly tiše po starém nábytku a rámech obrazů na stěnách. Zaprášené, zapomenuté někde v čase, kdy je sem čísi ruka láskyplně umístila, strnuly jakoby zaklety ve své minulosti, nepatřičné a cizí v tom svěžím ránu.

Alex protáhl své dlouhé tělo na tvrdé a nepohodlné posteli, byl ještě unavený po dlouhém letu. Teprve nyní mu došlo, jak daleko vlastně odešel – tenkrát, hned po okupaci. Byl tak mladý, dvacetiletý. Tehdy to nevnímal – kliďánko, z jedné polokoule na druhou.

Každopádně teď byl zpět. A nemá moc času, musí jen doufat, že návštěva splní jeho naděje a očekávání. Zkusil se znovu pohroužit do ranního přemítání, ale sluníčko se vytratilo a místnost náhle zchladla, nehostinně potemněla, jako by mu chtěla připomenout, že země je stále komunistická a očekávání se neočekávají.

Rozhodl se vstát, když tu se jakýsi poslední, zapomenutý paprsek slunce odrazil od zrcadla na protější stěně. V jeho nečekaném záblesku ožívaly tři dosud nenápadné portréty jeden po druhém. Na prvním dívka jako anděl, s vodopádem dlouhých zlatých vlasů, na druhém v jasném kontrastu černovláska, zjevem ne nepodobná prvorepublikové filmové hvězdě. Třetí byla bezesporu nejatraktivnější. Sexy popelavá blondýna se svůdným pohledem zpod dlouhých řas. Ani ona však nebyla jeho typ, ostatně blondýnky vůbec nebyly jeho typ, kromě toho, tyhle krásky, sestry Jílkovy, tu visely dávno před tím, než se narodil.

Potřásl hlavou nad svými myšlenkami a rozesmál se, hned ale zvážněl při vzpomínce na účel své návštěvy. Jak asi vypadá ona? Jaká je? Nebo si ji zcela vymyslel? Je to jen jeho bláhová představa? Co ho to posedlo, že se rozhodl, že ji najde právě tady, na této cestě? Má vůbec informace, kterou se řídí, nějaké opodstatnění, dává jeho hledání smysl nebo je jen šílený? Brzy se to dozví. Ví, že ji musí najít.

Ale zatím zná jen její jméno.

Tři týdny pobytu v Československu utekly dřív, než se nadál. Sešel se s přáteli z mládí, zestárli jenom trochu. Praha vůbec. S těmi, se kterými si rozuměl dřív, si zase porozuměl. Pátrali s ním. Otázka letěla po okolí – Neznáte Terezu? Hledá ji jeden fešný, úspěšný muž, momentálně nezadaný. To ovšem Dáda netušil. Dost možná by si ani nepřipustil, že každé jaro vystřídá léto a léto podzim, jako se tomu stalo ve vztahu jeho sestry. Alex nevěděl, jak mu vysvětlit, že se s Danou přátelsky rozcházejí. Časem se to jistě dozví sám.

Českých slečen bylo na výběr, žádná však hledaného jména – popelčin střevíček nepadl ani jediné. Jak je to možné? Což nebylo jasně zadáno „Tereza a tento návrat“? A proč tolik trval na podivné předpovědi budoucnosti? Večer co večer uléhal zklamaný v uhříněvském domku u švagra, jedinou noční společností jsou mu tři spolunocležnice z obrazů. Cítil se víc a víc sám.

Zadumán balí kufr, je čas se vrátit domů k protinožcům. Bez Terezy. Dáda se ho snaží rozptýlit, diví se, že se švagrovi nechce zpátky do svobodného světa. Co on by za to dal. Jen kdyby byl mladší. Dnes už ví, že měl jako sestra emigrovat v osmašedesátém. Přebírá se došlou poštou, každá zpráva odtamtud je zpestřením jeho bezbarvého života v Uhříněvsi.

„A hele, došel mi pohled, dokonce z Havaje od Weissů. Jejich holky taky utekly, i když mnohem později než ty. Pracují snad teď u nějaké americké aerolinky a pozvaly rodiče na návštěvu. Copak doktory důchodce, ty komunisti pustěj kdykoliv a byli by asi i rádi, kdyby se nevrátili, aby jim nemuseli platit vysoký důchod…,“ vede monolog Dáda, aniž by si všiml, že ho Alex poslouchá jen na půl ucha.

„Jara tu dokonce píše, že Tereza bude příští měsíc lítat na lince do Austrálie, takže by se u vás mohla stavit a…“ Dáda opravdu nechápe, co se Alexovi stalo, upustil na zem dárek z broušeného skla, který právě balil, a jedním skokem mu vytrhl pohled z rukou. A vůbec už nerozumí tomu, že ačkoliv mají každou chvíli vyjet na letiště, musí zrovna teď lézt po zpráchnivělém žebříku nahoru do podkroví, aby našel starou krabici fotek, kde snad bude mít mezi obrázky příbuzenstva Terezu.

Konečně, tady je – trochu pomačkaná, fotka nevalné kvality – nejspíš z její promoce, než emigrovala. Ale teď už snad Alexovi opravdu přeskočilo.

„To není Tereza,“ konstatuje rezolutně.

„Co tím myslíš? Zcela určitě je to ona, asi tak před šesti lety, hned potom utekly.“

Dáda se nechápavě dívá, jak Alex odmítavě kroutí hlavou. Ne ne, to nemůže být ona, ne tato obrýlená drobná dívka, oblečená příliš mondénně na jeho vkus, s vyzývavým flirtem v očích směrem k autorovi fotografie. Jeho Tereza má být vysoká a elegantní, vznešená a krásná.

S pocitem absolutní prohry zavřel kufr a zkontroloval naposledy vyprázdněnou skříň ložnice. Přesto když za sebou zavíral dveře, zdálo se mu, jako by cítil v zádech dlouhý a zpytavý pohled svých tichých společnic.

Něco na tom domě bylo zvláštního.

Kapitola 1.

Labyrint

Dům nebyl příliš veliký, ale když ho Mariana zakoupila za peníze z dědictví a přistěhovala se sem se svojí mladou rodinou, zdál se dostatečně prostorný a útulný. Pod jejím zručným dotekem, se kterým dělala vše, co milovala, se během posledních dvaceti let proměnil v pohodlný a bezpečný domov.

Rozhlíží se spokojeně kolem sebe, útulná kuchyně svítí čistotou, na umyté podlaze ani smítko, glazura kachlových kamen nablýskaná, v kredenci září sváteční porcelán. Dlouhý kuchyňský stůl a dřevěná lavice vybízí k posezení. Každá věc je tu spojena se vzpomínkou. Dům byl svědkem jejích dospělých let, zažil vyrůstat její děti, sdílel její každodenní dřinu, které čelila bez jediného povzdechnutí. Zahrada, které se věnovala s neúnavnou pílí, rozkvétala každým rokem, barevné kosatce, astry a růže mizely s prvním sněhem, tiše a bez protestu, stejně tak jako její nikdy nesplněné sny.

Opatrně, přidržujíc se židle, stoupne na dřevěnou lavici podél zdi. Pětapadesát let nelehkého živobytí začíná být znát. Ještě že jsou děvčata už dospělá, samostatná. Každý týden ji navštěvují, ale dávají dnes přednost městu. Není divu, Praha je plná života, a život celý je teprve před nimi. Třeba jednou uvidí i moře – jeden z těch velkých snů, který se Marianě už nesplní.

Zavěsí na stěnu třetí obraz, srovná rám s ostatními, jako by tím letmým dotykem pohladila zlaté vlasy své nejmladší. Vždycky má o ni strach, Milada je tak něžná, zranitelná. Ne jako ty dvě. Prvorozená Marie se o sebe umí dobře postarat. Otcova nejmilejší, v šestadvaceti dobře ví, jak využít svých předností – atraktivního vzhledu, výmluvnosti a pohotového úsudku. Mariana zkontroluje naposledy tři portréty, které právě pověsila nad jídelním stolem. Ano, to je dobré. Prostřední – tmavovláska – správně mezi těmi dvěma.

Prostřední. Jara měla vždycky pocit té prostřední. Přesně mezi těmi dvěma. Nikoho miláček, nikoho nejmilejší. Milovaná jistě, tak jako každá dcera, ale nikdy se netěšila obzvláštní přízni některého z rodičů. Byla jen prostřední – od každé sestry ji dělil rok. Nebylo dostatek času všímat si prostřední dcery, nebylo důvodu – ani první, aby byla vítaná prvorodiči, ani nejmladší, aby byla chráněná jako slabší sourozenec. Jediná nebyla podobná Marianě. Ostatní děti byly plavovlasé s jemnými rysy, Jara vypadala jako otec. Měla Josefovy výrazné lícní kosti, plné rty, velké oči, průbojné čelo, umíněnou bradu a vlasy černé jak uhel.

Mariana je spokojená, obraz černovlasé mezi zlatovláskami přidával té malé galerii na působivosti. A opuštěná kuchyně na moment ožívá vzpomínkou na veselé chvilky dívčího štěbetání a smíchu, dosud zakódovaného v jejích stěnách. Marianin povzdech vystřídá úleva, když pomyslí, že nedávné roky poznamenané krutostí války jsou za nimi. Doba plná strachu, bídy, hladu a smutku. Co to jen bylo za prokletí právě její generace, že musela zažít hned dvě světové války? Mariana dochutí bramboračku, která voní celou kuchyní. Je známá svým kuchařským uměním i neúnavným vylepšováním domácnosti a zahrady, ale jen málokdo tuší, jak je tato skromná venkovská žena sečtělá a inteligentní. Celoživotní četba změnila její tvrdý úděl na alespoň trochu snesitelnější. Nejen jako dárkyně čtyř životů, ale také jako vnímavá čtenářka a humanistka se často zamýšlela nad absurditou bezohledných válek, které viděla projít zblízka kolem svého domu.

Josef snědl večeři mlčky. Hovořili už jen zřídka. Čas dávno vymazal, co bylo kdysi zdánlivě společné. Znali se od dětství, a byli odjakživa odlišní myšlením i jednáním. Ani roky společně prožitých útrap je nesblížily, ba ani narození synka nic nezměnilo. V jejich dlouhém, nesourodém vztahu zůstalo nakonec společné už jen jedno – ty tři z obrazů nad jídelním stolem.

Byla na vině první válka, která poslala Josefa na italskou frontu hned krátce po jejich svatbě? ptávala se často Mariana sama sebe. Její manžel, tehdy pětadvacetiletý mládenec ze sousední vesnice, dospěl v zákopech bitevního pole příliš rychle, jinak, než by si byla přála, a když se vrátil zpátky, bylo pozdě něco změnit, něco kultivovat. Josef viděl zabíjení, slyšel kanonádu a nářek raněných, brodil se kalužemi krve, střílel a zachraňoval. Jednoho, druhého, třetího, a ještě jednoho, nemyslí na nic, táhne jen další bezvládné tělo o kus dál, klopýtá tou hrůznou vřavou s raněným na zádech, ani neví jak dlouho, do bezpečí. Když válka skončí, najde zachráněný svého zachránce. Hlavní inženýr největší československé továrny se umí odvděčit. Postará se, aby byl Josef vyškolen jako elektroinženýr. Financuje mu cestu do Švýcarska, do Polska, do Rakouska. A Josef se postupně vypracovává na nejschopnějšího v branži. Vytrvalý, pracovitý, dříč. V jednom kuse zapřažený do pracovních povinností, neztrácí čas, nezná odpočinek, nevidí, neslyší, zapomíná na vše ostatní, jde jen za svým předsevzatým cílem.

Jako býk – pomyslí si Mariana mimoděk, když sleduje se skrytým pohrdáním, jak hlasitě usrkává polévku, aniž by si všiml, že mu ji nalila do svátečního talíře. Josef nevnímá krásu Marianina porcelánu. Před očima má jiný druh krásy. Krásu dlouhých a stříbrných rovnoběžek elektrických železnic pokrývajících stovky kilometrů české a slovenské země, krásu vysokých železničních sloupů a stožárů dotýkajících se slunce, krásu rychlíků letících krajinou rychlostí dosud nevídanou, bez páry, dýmu a funění. Elektrifikace železnic, jeho představa krásy, kterou dokázal vytvořit on sám, zanechávaje svůj vlastní otisk ve světě vezdejším.

Ten, a jeho dcery. Otře ústa a uznale se zadívá na stěnu nad stolem. Sluší jim to, jsou jako obrázek. Škoda jen, že vyrostly moc rychle. Uchechtne se, když si vzpomene, jak nejapně mu to bylo zrovna nedávno připomenuto. Malé uhříněvské nádraží je hodně navštěvované místo, lidé dojíždějící do hlavního města se zde mnohdy setkávají i dvakrát za den. Josef je tam nejen dobře známý jako častý cestující, ale také respektovaný pro své zásluhy na elektrifikaci dráhy.

„Pepíku, počkej, každou chvíli je tu vlak z Prahy, touhle dobou přijížděj pěkný kočky, naši chlapi všeho nechaj a jdou okounět na peron. Pojď se taky podívat,“ řekl mu minule přednosta stanice a vyběhl z kanceláře jako kluk s prvním zahoukáním blížícího se osobáku. Josef nevěřícně zavrtěl hlavou, pro jistotu zkontroloval pěšinku v kapesním zrcátku a vyšel za ním.

Skutečně, kráčely tam nebo se spíš promenovaly, jako by nástupiště bylo nějaké módní molo. Už z dálky bylo vidět vzpřímená ramena, vosí pasy, svůdné švy napnutých punčoch na dokonalých lýtkách. Když se otočily, Josef zrudnul až po uši. I přes napudrované nosy, podmalované oči a červenou rtěnku to byly beze vší pochybnosti jeho vlastní děti. Od těch dob si krásky Jílkovy dávaly velký pozor, aby nezapomněly odstranit veškeré stopy líčení, než v Uhříněvsi vystoupily z vlaku.

Když Marie vkráčí nebo spíš vpadne do domu, je to jako náhlá bouře. Za ní oblaka parfému, poklidná prosklená veranda je jí rázem plná, červené kožené psaníčko odhodí na pohovku, kožešinový šál z činčily vydechuje Mariinu vůni na protějším křesle, jedna z rukaviček přistála mezi květináči s fuchsiemi, baret zas na fochu pod nimi. A když na sebe soustředí pozornost celé rodiny, usadí se uprostřed, přehodí nohu přes nohu a zapálí cigaretu v pozlacené špičce.

„Rozhodla jsem se, že se vdám,“ prohlásí nonšalantně. Tón jejího hlasu vysílá předem varování před jakýmkoliv nesouhlasem.

„K tomu je ale zapotřebí nějakého manžela,“ zní odpověď jejího otce, který nebere to prohlášení ani trochu vážně. Marie si ho přeměří, koneckonců očekávala od něj něco podobného. Ale nevadí, s tím se bude umět vypořádat, ví, jak na tátu.

„Vilda splní tu roli bohatě, tati.“

Matčina reakce je horší, „Vilda! Vždyť ho skoro neznáš! To není muž pro tebe. Není to vůbec rodinný typ. Vede život závodníka, flámy a hazardéra, pije, sází, má hroznou pověst…“

„No a? Právě to se mi na něm líbí. Protože já si hodlám užívat života a Vildův styl je přesně to, co mi sedne. Zrovna si koupil červený sporťák s otevírací střechou a minulou neděli mi daroval skotskou kolii, takovou jsem si vždycky přála. Rád se baví a já taky, oba milujeme společnost. Vezme mě lyžovat a už má pro mě i diamantový prsten. Přesně takového muže jsem si pro sebe vždy představovala.“

Marie zní tak rozhodně, že její matce nezbývá než pokrčit bezmocně rameny: „Jestli si jsi tolik jistá…?“

Marie otevřela pudřenku, dostala ji od jednoho amerického přítele, byla luxusní. Pudr se nerozmazával a dával její pleti krásnou barvu. Ukryla úsměšek za zrcátkem. Samozřejmě si byla jistá. Definitivně si byla jistá, že nechce zestárnout v tomto domě jako její matka. Drhnout podlahy a žít od jednoho praní prádla ke druhému, pěstovat celer a petržel na zahradě a hrabat se v půdě s věčně zničenýma rukama. To nebyla její představa života. Pohlédla spokojeně na své upravené rudé nehty. Kromě toho Vilda je docela milý chlapík. Její typ. Nijak ji neomezuje, nesvazuje, o to nestála. Ráda trávila čas s ostatními přáteli. Muži ji bavili, byla oblíbená společnice zahrnovaná dárky, na odměnu nebývala skoupá. Měla za sebou už pár tajných potratů i přes varování, že možná nebude moct mít děti. To jí nevadilo. Kdo by stál o děti? Viděla čtyřnásobné mateřství doma a nezdálo se jí na tom nic lákavého.

„Jak to, že Marie má takové štěstí, to není fér,“ přerušil tok jejích úvah hlas její sestry. „Muži ji obdivují, kamkoliv přijde, a ten nejbohatší a nejlíp vypadající ji požádá o ruku. Přitom Marie ani o rodinu nestojí.“ Milada to nechápe. Co by jen za to dala, kdyby se jí její Tomík zeptal. Kromě toho, ona miluje svého Tomíka daleko víc. Nikdy by mu nebyla nevěrná, nikdy by mu nic nenařizovala, udělala by pro něj všechno. Když se dívá do jeho modrých očí, ví, že má toho nejlepšího na světě. Jen kdyby se taky rozhoupal.

Josefa přepadl nezvyklý pocit bezradnosti. Této ženské mluvě nerozuměl. Co se stalo s dcerkami, které mu ještě nedávno sedaly na kolena a žadonily, aby jim vyprávěl o svých dobrodružstvích z pracovních cest? Teď se zdá, že mají svá vlastní dobrodružství a on ani Mariana už v nich dávno nejsou ani je neovlivní. Pak si všiml, že jediná, která dosud nepromluvila, byla prostřední. Teprve nyní, když dospěla, viděl, jak je mu stále více a více podobná, nejen vzhledem. Vzpomněl si, jak je všechny překvapila, když na konci vyčerpávající hrozné války prohlásila, že půjde na medicínu. Nikdo nevěřil, že by mohla něco tak těžkého vystudovat. Tehdy jí řekl: „Jestli jsi jako já, tak to dokážeš.“ A vida, už druhý rok tvrdě dře na své lékařské budoucnosti. Tiše, sveřepě, vytrvale. Vypadá ale trochu unavená, v její bledé a pohublé tváři hoří jen oči jako dva smaragdové diamanty.

*

Když byla Jara malá, vadilo jí, že jí nikdo nenaslouchal. Byla prostřední, a tedy nikterak významná. Musela se podřizovat, nikdo se jí neptal, co by chtěla, co by si přála, nikdo jí nenadržoval ani se s ní nechlubil. To jí nevadilo, nestála o to usmívat se na návštěvy, nesnažila se jim zalíbit, jak to dělaly Marie a Milada. Raději běhala venku a hrála si s kluky. Někdy jí matka říkávala: „Ty ses měla narodit jako kluk,“ jako by i to byla její chyba.

Možná, kdyby se snažila dělat věci opravdu dobře, rodiče by ji konečně pochválili. Dokázala být ještě lepší než Marie a Milada dohromady. Ta bezbřehá snaha a úsilí o nějaké ocenění z ní udělaly perfekcionistku. Snažila se ve škole, snažila se doma a ve všem, co dělala, byla lepší než její sestry. Potom ale přišla Marie, objala tátu, zatahala ho za uši a zašeptala mu něco legračního nebo se Lada zabořila do máminy zástěry a veškeré zásluhy Jary byly rázem zapomenuty stejně tak jako prohřešky těch dvou.

Pak, když jí bylo sedm, se narodil její bratr. Máti byla věčně zaneprázdněná domácími pracemi, otec byl spíš cizím hostem, stále na cestách, sestry se zabývaly svými panenkami. Jediný, kdo si všímal malého Pepy, byla Jara. Byla to ona, za kterou přiběhl s rozbitým kolenem, když upadl, ona, která to nandala větším klukům, když mu ubližovali, ona, která ho poslouchala, vyprávěla mu, vysvětlovala věci, kterým nerozuměl. Není divu, že ji zbožňoval. Jaký to balzám pro prostřední. Konečně měla někoho, kdo ji měl rád takovou, jaká byla, konečně tu byl někdo, s kým mohla být svá a nemusela dál skrývat všechna trápení, city, sny.

Když bylo Pepovi deset, zeptal se jí s dětskou nevinností, zda by si ho chtěla vzít. Vyběhli na stráň a zůstali stát na sluncem zalitém palouku nad zeleným údolím jejich vsi. V ústech stéblo trávy přemýšlela v duchu nad láskou a manželstvím. Ona se nevdá, nikdy. Bude volná jako pták. A dokáže něco velikého. Něco, o čem si bude celá vesnice povídat a bude ji obdivovat. Ještě si musí vymyslet, co to bude. Na něco přijde. Mžourá do slunce a usměje se na Pepu, který stále čeká na odpověď. Dá mu pusu na obě tváře. Pepa je jediný, koho může takto obejmout. Kdyby došlo na nejhorší a ona se opravdu musela vdát, určitě by to bylo za někoho, kdo by byl jako Pepa. Drahý, milý, milující.

O rok později, na jednom z výletů s kamarády, potkala Šimona. Hned na první pohled jí připomínal Pepu. Pramen neposedných vlasů mu podobně padal do očí, působil stejně chlapecky a nesměle. Zdatný sportovec a skvělý partner na kánoi, jinak spíš tichý a skromný. Ale večer, když hrál u ohně na kytaru, plály jeho temné oči i tváře jako spalované žárem hořícího dřeva. Jeho tváře byly horké i pak, když je pod trámovím dřevěného srubu tiskl na její a líbal její rty, šíji a dál, až k novým tajům jí do té doby neznámým.

Poslední dny léta 1939. Mariana naložila koš smaženými řízky, přidala pecen žitného chleba, pivo pro Josefa a vydala se k rybníku. Bylo skoro poledne, když vyšla z domu, a slunce, teplé a konejšivé, hřálo její ramena stejně tak jako každou letní neděli. Děti už na ni budou zase netrpělivě čekat, hladové jako vlci. Ví, že jen co mine řadu topolů, uvidí štíhlou postavu svého chlapce, siluetu proti slunci, běžící jí naproti. Pomůže jí se džbánem a bude hledat pamlsek, který pro něho pokaždé přibalí.

Ty šťastné chvíle u jezera, se sluncem vysoko na obloze, krátkým stínem a příslibem dlouhého odpoledne nedělního nicnedělání. Marie se předvádí v nových plavkách, Milada lenoší u břehu s limonádou, Jara se noří do modré vody jezera. Ve stínu staré lípy sedí Josef s mužskými, užívají si svoji siestu, zatímco Pepa plave jako o závod.

Je čím dál tím lepší, myslí si Jara, málem mu nestačí. Pažemi zeširoka rozstříkne vodu nad hlavu, křišťálové kapičky se zatřpytí v paprscích slunce. Jak jí to připomnělo bezstarostná léta dětství. Ale teď je jí možná ještě líp, zvažuje ve šťastném okamžiku. Modré nebe, modrá voda laská její opálenou kůži, a zítra… – ji čeká výlet na kole se Šimonem. Život je nádherný, jí je osmnáct a má ho tolik před sebou.

„… a náš pan učitel se na mě rozzlobil,“ znovu se zaposlouchala do Pepova povídání, „jenom proto, že jsem se zeptal, jestli až skončí protektorát, budeme zase přelepovat učebnice nebo dostaneme nové, když jsme museli teď přelepit nálepkami všechna místa, kde jsou slova Čechy a české.“

Jara pocítila náhle chladný závan. Podívala se překvapeně na oblohu. Nikdo si ani nevšiml tmavých mraků, které se objevily z ničeho nic na dosud jasné obloze. Nad jejich hlavami se zdvihl vítr a odvál pryč veselé ubrousky piknikových košíků, nabíral na síle každou minutou, divoce ohýbal vysoké kmeny topolů a nemilosrdně česal první zbarvené listy podzimu. Pod černým nebem spěchali domů.

Léto 1939 skončilo.

Sníh padal vlhký a studený. Jara nervózně olízla mrazem rozpraskané rty. Mokré vločky chutnaly nahořkle. Znovu se podívala na hodinky, třesoucí se rukou natáhla rukavici zpátky na útlé zápěstí. Šimon měl už patnáct minut zpoždění a její sebevědomí se v chladném podloubí začínalo pomalu hroutit. Přitom zněl tak jistě, když mu to řekla.

„Máma. Určitě bude vědět, co dělat. Pomůže nám, neboj.“

Ale Jara se bála. Co dál? Co se teď stane? Nikdy jeho matku nepotkala. Jak ji přijme? Bude se jí Jara líbit? Věděla, že Šimonova rodina je bohatá a vážená. Co řeknou synovu rozhodnutí v této bouřlivé době? Zavřením vysokých škol bylo sice jeho studium na univerzitě přerušeno, ale stejně tu byly další komplikace. Naděje a odvaha ji pomalu opouštěly.

Byla v ní malá dušička, když konečně vstoupili do opulentní jídelny Šimonových rodičů.

Šimonova matka stála obrácena k oknu, asketická postava v černé hedvábné blůze, strnulá a cizí, stejně jako brokátové závěsy a polstrované stěny pokoje. Otočila se a pokynula Šimonovi kostnatou rukou: „Nech nás o samotě, prosím.“ Její hlas zněl chladně, odtažitě. Šimon za sebou zavřel tiše dveře, zanechávaje vše v kompetentních rukách své matky, a Jara měla pocit, že všechny ty filigránské umělecké předměty kolem na ni začaly padat neúprosnou váhou dalšího osudu.

Šimonova matka jí podala bílou obálku. „Je vyloučeno, abyste si dítě nechala. Oba jste příliš mladí, situace je složitá, je válka, nikdo neví, co bude dál. Můj muž a já… máme pro syna teď jiné plány.“

„Promiňte, madam, mysleli jsme, že by se to dalo nějak zvládnout. Kdybychom se teď vzali…“

Byla rychle přerušena: „Svatba je samozřejmě naprosto nemyslitelná. To by vám oběma uškodilo mnohem víc než tato malá operace, na kterou vás teď posílám. Adresa doktora je uvnitř obálky, stejně tak peníze. To by mělo pokrýt zákrok. Kdybyste chtěla více pohodlí, musíte si připlatit. To je koneckonců rozumné, zodpovědnost nesete stejně tak jako syn.“

„Ale, madam, váš syn říkal, že bychom se mohli vzít a…“

Madam jí skočila do řeči, než se stačila nadechnout, „Už jsem vám jednou řekla, že sňatek nepřichází v úvahu. Kromě toho…,“ zarazila se a její oči dostaly zvláštní odlesk, „my jsme – Židé.“ A v jejím hlase bylo cítit všechnu hrdost a potupu, kterou v sobě v ten nelidský okamžik mohla zřejmě snést.

Sníh padal hustěji, chutnal hořčeji, když vyšla ven. Jinak necítila nic. Šok sevřel její srdce ledovou obručí a nevěděla, zda ještě vůbec slyší jeho tlukot, cítí svůj dech, vnímá-li vůbec něco. Zrada tak nečekaná, bolest tak nesnesitelná jí podlamovala kolena a jen silou vůle se dovlekla k vlaku. Provázelo ji zoufalé zaříkání – už nikdy víc. Nikdy už nechce vidět Šimona, nikdy už nesmí být takto ponížena.

Tu probdělou noc prolévala horké a hořké slzy a ráno byla rozhodnutá. Teď jen vše skončit co nejrychleji. Zničí tu vzpomínku stejně jako tajemství ve svém lůně. Doma řekne, že jede na týden ke kamarádce. U Heleny přečká nejhorší, a až bude po všem, vrátí se domů. Nikdo se nikdy nic nedoví.

Ten den ale do Prahy přece jen neodjela. Pepa onemocněl bolestmi břicha, naříkal tolik, že ji matka poslala pro doktora. Jakmile vstoupila do čekárny, udělalo se jí nevolno. Počínající těhotenství, úzkost a nevyspání spolu s pachem dezinfekce způsobily, že se jí zatočila hlava a málem omdlela. Byla ráda, že uvidí rodinného doktora, laskavého muže, který ji znal od dětství a nikdy nešetřil dobrým slovem. Místo něho se ve dveřích ordinace objevila zdravotní sestra a oznámila pacientům: „Pan doktor byl odvolán, máme tu nového, na návštěvy ale dnes nemůže, má schůzi.“

„Jak to odvolán, kam, proč?“ nechápala Jara. Potřebovali ho u nich doma. Byl to přece jejich lékař, patřil k jejich rodině, byl i u Pepova narození. Sestra se opatrně ohlédla přes rameno a polohlasně šeptla: „Odvedli ho, copak nevíte, že byl Žid?“

Bylo to, jako kdyby se skalpel dotkl nezhojené rány. Co se to děje? Zbláznil se celý svět?

Teď na to ale nemohla myslet, teď jde o Pepu, potřebuje pomoc. Neznámý doktor ji však odbyl a poslal ji s lahvičkou žlutého elixíru domů. „To by mělo pomoci, a zítra uvidíte.“ Málem ji vystrčil z ordinace.

Medicína ale nepomáhala. Děvčata se střídala u bratrovy postele celou noc, Pepa ji problouznil ve vysokých teplotách. Brzy ráno běžela Mariana znovu pro doktora, tentokrát přišel a píchnul Pepovi sedativum na ztlumení bolesti. Uprostřed všeho toho zmatku a starostí si Jara sbalila v tichosti pár nezbytností a odjela do Prahy za doktorem, kterého doporučila Šimonova matka.

Místo bylo skryté v tmavém dvoře, což ji nepřekvapovalo. Potraty byly ilegální. Cedule na dveřích špinavá a otlučená. Za nimi seděla stará, nepříliš čistě vyhlížející žena.

„Jste objednaná?“ a poté, co prolistovala zápisník, „ne, nevidím vás tu. Ale to je doktorova kniha. Ukažte, co tu máte.“ Vzala jí obálku z ruky.

„Aha, jen na zákrok, nic navíc. O to se postarám sama. Pojďte za mnou.“

Šly tmavou chodbou po schodech do suterénu.

„Lehněte si na stůl,“ sklonila se nad ni a Jara ucítila její dech páchnoucí po česneku a cigaretovém kouři. Tvář porodní báby jí náhle připomněla obrázek čarodějnice z její pohádkové knížky. Jako malá tu stránku vždy bázlivě přeskakovala se zavřenýma očima. Zavřela je i teď.

„Napijte se,“ řekla baba a podstrčila jí láhev pálenky. „A snažte se nehýbat, tohle bude bolet,“ zaskřehotala.

Bolest, která jí v následující chvíli projela, byla nesrovnatelná s bolestí zrady, zlomeného srdce, ztracené lásky, byla nesrovnatelná s čímkoliv, co kdy zažila. Byla tak hrozná, že Jara na chvíli ztratila vědomí. Ani nevnímala, kdo ji, když bylo po všem, dovedl k Heleně. Krvácela celou noc tak silně, že musela zapřísahat vylekanou kamarádku, aby nevolala doktora. Příští den pobrala všechny zbylé síly a dojela domů.

Matka stála na zápraží. „Kdes byla tak dlouho?“

„Vždyť jsem ti říkala, že budu u Heleny.“ Bože, pomyslela si, teď potřebuju klid, ne se ospravedlňovat a vysvětlovat matce, která se na ni dívá, jako by se něčím provinila. Ne, vlastně se dívá jakoby skrze ni. Dívá se divně.

Pak matka kývne nepřítomně hlavou a řekne bezbarvým hlasem: „Pepa včera umřel.“

Říká se, že čas zahojí vše. Nic však nezahojí smrt dítěte a nic nezahojí čas války.

Hned dvojí neštěstí postihlo tak náhle rodinu, žijící dosud v klidu a pohodě v uhříněvském domku. Z takové tragédie bylo nemožné se vzpamatovat. Strašný zvrat osudu bylo těžké pochopit a Jaře se zdálo, že byla nespravedlivě potrestána, aniž by věděla za co. Její mladý život byl z ničeho nic poznamenán krutými ztrátami, v krátkém období necelého roku přišla o všechny, které milovala nejvíce. Matka se ploužila po domě jako stín a trávila hodiny pláčem na hřbitově u Pepova hrobu. Otec sice zašel za doktorem a řekl mu do očí, že zabil jejich syna, Pepu to však nevrátilo.

Často vídala ve snu jeho tvář, která se měnila v tvář její lásky, muže, jenž ji zradil. Oba se pak ztráceli do neprůhledné mlhy a Jara se probouzela na polštáři mokrém od slzí. Dozvěděla se, že plán Šimonových rodičů opustit Evropu nevyšel a celá rodina skončila v koncentračním táboře Osvětim.

Válka ovlivnila i její další dny. Maturanti jejího gymnazijního ročníku byli totálně nasazeni na práci do Říše. Většina spolužáků byla nahnána do Německa, aby tam pracovala v nelidských životních podmínkách. Otec využil svých známostí a zařídil Jaře pracovní zařazení v pražské továrně vyrábějící zaměřovací optiku do německých zbraní. Práce jako taková by ji bavila; byla velmi zručná a měla smysl pro přesnost, ale vědomí, že vyrábí zbraně pro nepřátele ji zanedlouho, tak jako většinu Čechů tam nasazených, přivedlo k sabotáži v podobě vyrábění nepřesných zmetků. Také Josef bojoval, zapojen v podzemním odboji, kdy spolu s dalšími železničáři způsobovali častá sabotážní zpoždění stěžejních dodávek pro německou frontu. Byla na něho pyšná. Kdyby tak sama mohla vykonat něco významného, něco statečného v téhle válce, pomoci nějak své zemi strádající v nelehkém područí protektorátu, přemítala v duchu, běžíc za kvílení sirén už po kolikáté ten den do blízkého krytu.

Ale když dorazila ke schodům sklepa, někdo do ní strčil a zasyčel: „Co ty tady, židovičko? Jak to, že tě ještě nesebrali?“ S vlasy jako uhel a výrazným nosem ji lidé často považovali za Židovku. Otočila se a běžela v slzách a hrůze o dům dál, nad hlavou vřava bombardérů. Co se to stalo s lidmi, co se to dělo s tímto světem? Tolik zloby, tolik zášti. A ona právě vymýšlela, jak by je spasila. Nebo to vše brala jen příliš vážně, příliš tragicky? Ale což to nebyla tragédie?

„Pojďte, vyrazíme si zatančit,“ řekla Marie a vpletla stuhu do zlatých vlasů.

„Ale, Marie,“ vydechla vyděšená Milada, „večírky a tancování jsou přece zakázány.“

„Ne však soukromé, hloupoučká,“ zasmála se Marie. „Parta mých přátel oslavuje, jsme všechny zvané, tak proč si nevyhodit z kopýtka. Co říkáš, Jaro?“

Jara pokrčila rameny, proč ne. Možná že by neškodilo dostat se z této depresivní, smutné nálady. A z šatníků letěly dávno založené šaty, krajka a volány, mašle a sponky i trojí pár tanečních střevíčků.

Válečný čas nemá radostí nazbyt. Hodnoty, které jsou stabilizovanou součástí šťastného života v míru, jsou zasunuty na nejspodnější příčku. Je ale něco, co nelze odsunout, utlumit, co nemůže zadusit ani válka. A to je duch mládí.

Večírek se ukázal jako dobrý nápad. Gramofon přehrával populární šlágry sice trochu tlumeněji, ale skupinka mladých, která se toho večera sešla, měla hodně společného. Především touhu zapomenout alespoň chvíli na těžký úděl, který jim osud připravil. Nejkrásnější léta, která se jim již nikdy nevrátí, musí prožít bez tance, bez možnosti studia, bez perspektivy plánování. Přikrčeni, přiskřípnuti, protektorováni proti své vůli v každodenním kolotoči bezbarvých dnů se alespoň na chvíli pokoušeli o úsměv, tak jako hvězdy z černobílých filmů na plátnech protektorátních kin, hrajících si na to, že vše je v pořádku.

„Máte překrásný úsměv, slečno, a takový tajuplný. Pozoruji vás celý večer, dovolte, abych se představil, jmenuji se Charlie. Tedy Karel, ale všichni mi říkají Charlie,“ mladý muž se mírně poklonil a přisedl si k Jaře. „Víte, jsem tu s kamarády, se kterými jsem se seznámil na právech, ale teď, když jsou školy zavřené, dělám fotografa v jednom studiu. To mi nevadí, fotografování je můj koníček. Rád bych vás nafotil pro svoje folio, kdybyste dovolila. V dobrém světle vypadáte vážně jako Hana Vítová…“

„To máte pravdu, je krásná, co? Všiml jste si barvy vlasů? Černá jako inkoust,“ vložila se rychle do řeči Marie. Sestra je stále tak zamlklá, jistě by nápadníka odradila. Bere Charliemu vizitku z rukou. „Hned zítra se u vás staví.“

„Marie!“ Jara se omluvně podívá na mladého muže, „Promiňte sestra to tak nemyslela…“

„Doufám, že myslela,“ směje se Charlie, „půjdeme si zatančit?“ Už bere Jaru jemně za loket a odvádí ji mezi tanečníky. A když jsou u pátého tance, lehce ji políbí na pěšinku ve vlasech. Jara cítí, jak ztuhne. Líbí se jí, ale tohle ne. Kdesi v hlavě zvoní na poplach. Nikdy více, nikdy více! Stále se usmívá tím záhadným úsměvem, ale srdce svírá chlad. Srdce se má na pozoru. Jen zúžené zřítelnice naznačují, že tentokrát už chybu neudělá.

Později v noci, když vyčesávala kouř ze svých vlasů, se zadívala pozorně do zrcadla. Říkají, že je krásná. Nikdy se tak neviděla. Rozevřela sponu a vlasy se svezly volně na bílá ramena. To vypadalo ještě lépe. Přivřela oči a vzpomněla si, že ji chtěl Charlie fotografovat. Přivřené oči jí sluší, rozhodla. Ne holubí, spíš tajuplné, naznačující. Co by mohlo být, ale nebude.

Proč ne, pomyslela si, Charlie se jí líbil a fotografií jako Vítová nepohrdne. Zjistí o něm víc, ale už nikdy, nikdy nebude nikoho milovat, aby zažila bolest, jakou zažila. Nikdy se nikomu neoddá, neotevře své srdce. Ve vztahu bude víc brát než dávat. Nikdy nedovolí, aby ji láska zaslepila a ranila. Nikdy víc!

Oči zůstaly přivřené, brada lehce zdvižená, vlasy se leskly v měsíčním svitu. A to znamená být konečně dospělá, rozhodla sebevědomě.

* * *

Absurdity války, řekl si v duchu Jaroslav Weiss, budoucí mladý lékař, a zavřel poslední šuplík stolu svého šéfa. Snaha najít psací blok byla marná. Místo toho se na něho z každé zásuvky vykutálelo na tucet vajíček. Nejobvyklejší platba za lékařské služby v tomto pokročilém válečném čase. Peníze docházely a venkov zachraňoval lidi od hladu.

Jaroslav se zadíval z okna ordinace do blankytné modře jarní oblohy. Chvílemi se zdála být až azurová a nějak se nehodila ke kvílení sirén tam venku. Rozhodl se, že si jarní náladu nebude kazit útěkem do sklepení s ostatními zaměstnanci továrny. Něco výjimečného zdálo se mu být ve vzduchu to čtvrté válečné jaro roku 1944. Azur za okny? Přesně tak si představoval barvu moře. Každý suchozemský člověk doufá, že ho jednou spatří. Dokud je nespatří, zůstává moře vysněnou představou, tak jako tomu bylo u Jaroslava.

Čtvrtým rokem po přerušení studií na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy mohl jako asistent doktora tovární nemocnice jen snít, že by snad někdy v životě uviděl na vlastní oči, jaká je ve skutečnosti barva moře. Spíš, jako by to bylo včera, vidí před sebou milého kolegu ze stejné fakulty, Jana Opletala, který byl zastřelen na protinacistické demonstraci. Vzpomíná si živě na to peklo, které následovalo. Všichni byli vyslýcháni, více než dvanáct tisíc studentů bylo posláno do koncentračního tábora Sachsenhausen a devět studentů a funkcionářů studentských organizací bylo 17. listopadu popraveno. To byl definitivní konec jejich studia.

Jaroslav Weiss měl velké štěstí, že skončil jako asistent doktora v továrně používané Němci na výrobu zaměřovací vojenské techniky. On ale nechtěl být asistentem. Touhle dobou měl být už doktorem. Medicína ho fascinovala. Lidský organismus fungující zázračným mechanismem, jehož tajemství toužil dokonale poznat a pochopit. Kde se bere schopnost lidského těla žít. Chtěl být lékařem.

Tedy zčásti chtěl být lékařem. Zčásti chtěl být také spisovatelem, básníkem a filozofem. A zčásti i umělcem, měl herecký talent i dobrý hlas. A také tu byla nezanedbatelná část, která snila o cestování, o exotických krajích, neznámých dálkách a – o moři.

Zatím však seděl tady, v šedivém továrním bloku, a zíral z okna do modři. Zavrtěl hlavou nad svou pošetilostí, vstal a otevřel okna dokořán v bláhové představě, že vpustí azuro ještě blíž. Odkudsi zavoněla opojná vůně šeříku. Jaro mu dávalo co proto. Přitom se měl soustředit na práci. Jeho šéf onemocněl a nechal mu na krku očkování celé továrny. Navlékl si bílý plášť a vyšel do čekárny: „Další prosím.“

Ze židle se zvedla mladá dívka, a když procházela kolem ve dveřích, ucítil opět ten šeříkový závan. Podíval se na okno, pak znovu na dívku. Všiml si, jak se jí v jarním slunci lesknou vlasy. Připomnělo mu to plnokrevníka. Měla je pečlivě sčísnuté od pěšinky v dokonalou vlnu, která odhalovala jen nepatrně její alabastrové ouško, možná odtud přicházelo to šeříkové mámení… Nebyl si jist, zda vypadá jako Sněhurka nebo Mona Lisa.

„Jsem Jaroslav Weiss,“ málem se zakoktal.

„Já vím,“ znovu se usmála.

„Vy víte, jak se jmenuji?“ Jaroslav byl potěšen a udiven.

„Samozřejmě, pane doktore. Všichni v továrně vás znají, říkají, že jste velmi příjemný,“ řekla Jara téměř automaticky a pomyslela si, muži jsou tak naivní, je tak snadné si je získat. Jméno si přece přečetla před pár minutami na dveřích ordinace.

„Ne, ještě nejsem doktor, ale jednoho dne jím, doufám, budu.“ Nevěděl, co se s ním děje, obvykle je v jednání s pacienty tak jistý, teď nespouštěl zrak z její pěšinky, aby se mohl soustředit na injekci. Doufal, že se nečervená.

„Pracujete v továrně? Nebo jste nasazená?“ Chtěl se o ní dozvědět co nejvíc. Byla tak záhadná. Tak krásná. Nemohl ji nechat jen tak zmizet. „Šla byste po práci na kafe?“

Jak doočkoval zbytek dne, netušil. Jediné, co měl před očima, byla ta dívka. Její perfektně upravený účes, její záhadný úsměv. Šeříky mámily otevřeným oknem jako pominuté. Zvláštní jen, že si nemohl vzpomenout, jakou barvu měly ty její přivřené oči.

Brzy se společná káva v protějším bistru stala jejich každodenní schůzkou po práci. Hodinu dvě hovořili, nebo spíš on hovořil, ona jen poslouchala, někdy zvědavá, někdy znuděná, ale vždy s tím svým záhadným úsměvem, pro který by Jaroslav udělal cokoli na světě. Bylo mu, jako by se vznášel. Dosud nikdy nebyl tak hluboce zamilovaný.

Byl si jist, že je to ona. Žena jeho snů. Vždy soustředěná, vždy půvabná, snad jen příliš uzavřená, zdálo se mu. Vždy dokázala mít vše pod kontrolou. To obdivoval, on, který si vyčítal, že často pouští uzdu svých emocí a nechává se strhnout k přehnaným prožitkům pod silou dojmů, které rád vnímal celým srdcem, celou svojí bohémskou duší. Ona byla na rozdíl od něj příkladně pragmatická, nedovolovala bouřlivým snům, aby odváděly pozornost od důležitých úkolů, které si určila. Co si předsevzala, to splnila. Nikdy polovičatě, vždy s jakousi přirozenou dokonalostí, která ho fascinovala, stejně tak jako její silná vůle. Líbilo se mu, jak byla otevřená k novým poznatkům, měla ráda velké výzvy, ničeho se nelekla. Jednoduše sdílela jeho koníčky, o kterých předtím neměla ani ponětí. Když navrhl, aby začala s šermem, zadívala se na něho překvapeně, a vzápětí odpověděla: „Proč ne.“ V bílém obleku, těsně obepínajícím štíhlou postavu, vypadala úchvatně. Její pohyb připomínal připravenou šelmu, jeho kamarádi na něj pohlíželi s náhlou závistí.

„Byla by z tebe dobrá jezdkyně,“ navrhnul. O pár dní později seděla na nejlepší klisně, která patřila jeho jezdeckému klubu, instruktora i členy omotané kolem malíčku, vypadala, jako by se v sedle narodila. Jaroslava těšilo pozorovat, jak se pod jeho vlivem dále rozvíjí její silná osobnost.

„Měla bys, až skončí válka, studovat medicínu,“ nadhodil a předem věděl, jaká bude její odpověď. Pokrčila mírně čelo, na kterém se objevila první malá vráska. A pak kývla hlavou: „Možná že ano.“

Byla bezchybná. Alespoň v jeho očích. Mučila ho touha. Ačkoliv s ním postupem času začala sdílet všechny jeho zájmy a záliby, intimnosti zůstaly jen u polibků. Snad by ji inspirovala romantická noc s operou, nevzdával se, vynalézaje pro ni další doposud neznámý zážitek. Ve Zlaté kapličce, kde býval od svých studentských let častým hostem na bidýlku, zakoupil dva, tentokrát nejdražší lístky na Lohengrina. Nebyla to sice jeho oblíbená opera, ale repertoár Národního divadla byl díky válce omezen na Wágnera. Jen se v duchu modlil, aby ji neunavila pětihodinová délka představení.

Jara se obrnila trpělivostí, ale v druhé půlce už nepřestávala litovat, že vůbec přijala pozvání. Těžká opera se pro ni vlekla donekonečna. Proč na ni šla? Raději měla jet s Charliem a jeho přáteli na výlet, na který ji všichni lákali, i když Charlieho vídala teď méně. Nebo mohla jít se Zdeňkem do kina. Zdeněk byl její nový ctitel, ještě ho musí víc poznat. Jaroslav tiskl její ruku. Dívala se na něho ze strany, vnímá-li vůbec její přítomnost. Zdál se být tak pohroužen do své hudby. Jak si mohl zvolit medicínu, on, takový snílek a poeta, hlavu pořád někde v oblacích. Se svými sny a ideály je pořád na sto honů vzdálený od reality praktického žití.

Nemyslela si ani, že by byl nějaký krasavec. Spíš obyčejný, jeho oči, velké a vpadlé v oduševnělé tváři, na ni pohlížely zpoza tenkých obrouček brýlí s vášní, kterou přezírala; byl středně vysoký, nevládl ani nonšalantní elegancí rozevlátého Zdeňka, který se jí líbil, ani mužným vzhledem Charlieho, který ji přitahoval vzdor jeho již řídnoucím vlasům.

Přesto cítila, že Jaroslav má v sobě něco pro ni nepojmenovatelně zajímavého. Jakousi hloubku, intelekt, který u jiných zatím neviděla. Horizont jeho poznání naznačoval neznámé dálky a slibnou budoucnost, něco, co rezonovalo i s jejím nitrem, ale co sama nedokázala uchopit a porozumět tomu. Chtěla vědět, co jí může tato známost poskytnout a nakolik může být užitečná pro její osobní cíle. Odmítnout Jaroslava může kdykoliv. Zatím vyčká. Jen je třeba jej udržovat v poslušné řadě s ostatními čekajícími ctiteli a nápadníky, které má na výběr.

Jaroslav mohl být dost možná průměrného vzhledu, rozhodně však nebyl průměrného myšlení jako ostatní její známosti. Když vytušil, že je jen jedním z pěšáků na její šachovnici, usoudil, že musí nechat dívku jít. Alespoň na chvíli, i když to bolelo. Instinkt mu našeptával, že se k němu vrátí. Možná. V té chvíli to ale bylo jediné řešení pro jeho nešťastné srdce. Jen stěží se vzdával svého ideálu dokonalé ženy. Nikdy ji však nepřestal milovat.

Bylo snadnější nechat ji jít právě v této chvíli, další jaro přineslo konečně dlouho očekávaný, vytoužený konec války. Cítil se opět opilý vůní šeříků, jako byl loni. Ale tentokrát voněl vzduch svobodou a příslibem nového života, který znovu začínal pro všechny přeživší. Bylo před nimi tolik práce, tolik velkých příležitostí, o kterých dlouze snili v pěti uplynulých zoufalých letech.

Šeříky opět mámily, ale Jaroslav nepodléhal žádnému planému snění. Přišel čas konání, jeho studia na lékařské fakultě byla obnovena, chopil se možnosti dokončit co nejdříve školu a začít pracovat. Bylo mu dvacet sedm a byl plný sil. Nadešla doba něco dokázat, realizovat své schopnosti, poznat zákony života, vydat se objevit svět, tak jak o tom vždy snil, tak jak si vždy představoval.

Nedivil se, když se dozvěděl, že na podzim toho roku začala studovat medicínu na Karlově univerzitě.

Jara přemýšlela, zda si nevzala příliš velké sousto. Jako odškodnění jejímu ročníku za válečné nasazení jim bylo povoleno skládat jednu zkoušku za druhou, nemuseli čekat na obvyklé roční termíny. Snažila se s houževnatostí jí vlastní nastudovat látku co nejrychleji. Jako svědomitá studentka měla určitý respekt profesorů, kteří nejednou přihlédli k jejímu osobnímu šarmu a projevili benevolenci i méně přísnosti. O to však nestála. Uvědomovala si plně novou zodpovědnost, která se váže k jejímu budoucímu povolání. Odpovědnost k pacientům za jejich životy a léčbu. Někde na dně duše měla již doživotně implantovaný neodpustitelný zločin lékařského selhání – zanedbaný zánět bratrova slepého střeva. Nikdy nesmí dopustit něco podobného!

Ctila lékařskou přísahu nade vše a studium medicíny prožívala celým svým bytím. Její praktická mysl pracovala s novými poznatky po svém. Stoicky se vyrovnávala s úděsnými zážitky z pitevny. Asi nikdy nezapomene ten šok, kdy zabraná v práci nad pitevním stolem odsunula ruku nebožtíka mimoděk za svá záda. Za malou chvíli ucítila silné sevření kolem pasu. Nebyl to příjemný pocit, když ji ze ztuhlého objetí umrlce museli kolegové pracně vyprošťovat.

Jindy zas přivezli do pitevního sálu mladou čtyřčlennou rodinu. Jaře se ten obrázek otiskne do paměti natrvalo. Na stole vedle sebe leželi dva malí kluci s tátou a mámou. Zírala na opálené paže hezké ženy, na její nalakované nehty na nohou. Všichni se otrávili smaženicí z hub. Jedna byla smrtelně jedovatá. A Jara věděla, že do konce svého života nepozře nikdy ani ona, ani její rodina už jedinou houbu.

A to si myslela, že má vše pod kontrolou. Na studiích zjišťovala, že celý život jí bude školou, že celý život se bude muset něčemu učit. Ta myšlenka se jí moc nezamlouvala, bude se s ní muset poprat. Poprat se a smířit.

*

Onoho studeného rána visela šedá obloha nízko jak na spadnutí. Jaroslav zapnul zimák až ke krku a zamířil do Celetné ulice. Už z dálky pátral po svých kamarádech Maxovi a Rudolfovi. Pochyboval, že se najdou. Odhadoval, že na náměstí bylo v tu chvíli kolem osmdesáti tisíc lidí. Překvapeně se ohlédl, když mu Ruda zaklepal na rameno.

„Zdá se, že časy se mění,“ ušklíbnul se přítel, rovněž čerstvý doktor, a ukázal palcem směrem k tribuně, na které se měl každou chvíli objevit nový poválečný předseda vlády Klement Gottwald. Jaroslav pokýval skepticky hlavou, na změny, které s sebou nesla poslední doba, se díval s obavami. Premiér se mu zdál nebezpečný, stále více využíval lid k potlačení demokracie v zemi a tlačil vládu ke zdi, aby prosadil své komunistické zájmy.

„Doufám, že se Maxovi nic nestalo, slyšel jsem, že spolu se studenty plánují zorganizovat pochod na Hrad, aby podpořili prezidenta a demokraty,“ pokračoval Rudolf. „Taková bláhovost! Jen studenti mohou být tak naivní a nevidět, kam vane vítr v těchto dnech. Myslím, že budeme muset trochu obrátit korouhev. Musí se uznat, že tihleti tady jsou určitě lépe sjednocení než všechny naše demokratické partaje.“

Jaroslav se na něho nevěřícně zadíval. Každému musí být přece jasné, že půl davu jsou včera vytvořené Lidové milice, připravené každým momentem svrhnout vládu a nastolit komunistickou diktaturu. Druhou půlku tvoří dobře manipulovaná dělnická třída a pak je tu i část všudypřítomné luzy, která se ráda přidá k chaosu v zemi, těžce bojující o nastolení řádu po právě utrpěných škodách z války.

Jednou z nich, povzdychl si Jaroslav, byla skutečnost, že nikdy nedošlo k řádné mobilizaci celé země. Do války šli tedy dobrovolně jen ti nejlepší. Lidé s pevným charakterem, inteligentní, odvážní, rozhodnutí bojovat s nacistickým zlem. Teď tu chyběli, aby ubránili demokracii země, za jejíž záchranu padli. Jediní, kdo se stavěli na odpor nadcházející komunistické nadvládě, byli přirozeně studenti, mladí lidé, jejichž budoucnost byla v sázce. Budoucnost, která byla, jak se zdálo, celé vládě ukradená, ani prezident vyčerpaný válkou i vlastní nemocí už nevládl silou, aby se bránil komunistům. Jen poslušně přijímá příkazy sovětského velvyslance Zorina, věrného vyznavače a vykonavatele stalinovské zvůle v nově vzniklých sovětských satelitech.

Jaroslav zalitoval, že není teď s Maxem a neprotestuje se studenty. Místo toho uvízl v davu bouřlivě tleskajícímu Gottwaldově řeči o všemocné komunistické straně.

„Neboj, my doktoři přežijeme i tuhle pohromu,“ mínil Rudolf, „pojďme si o tom popovídat nad sklenkou červeného.“

Ale i v jejich vinárničce měli zapnuté rádio s hřímajícím Gottwaldem. „To není možné, to tak nesmíme nechat,“ bouchnul pěstí do stolu rozrušený Max, který za nimi dorazil ze schůze se studenty. Nemohli stále uvěřit, že prezident ještě nevyzval lid k obraně demokracie. Musí za ním na Hrad, aby ho přesvědčili postavit se proti Gottwaldovi.

„Beneš musí vyřešit vládní krizi, teď už nejde jen o krizi ve vládě, ale o kritickou situaci celé země! A nejhorší je, že prezident ztrácí nejen kontrolu nad rozhlasem, ale také podporu armády.“

„Asi si uvědomuje, že nemůže nic dělat. Určitě se obává občanské války,“ argumentuje Ruda.

„Kdyby aspoň nebyl tak nerozhodný, copak nemá žádnou sílu oponovat? Celá univerzita si je jista, že národ by se za něho postavil. Je prostě neschopný! Byl neschopný, když to vzdal Hitlerovi, a teď zas Stalinovi. Pořád jedna a ta samá písnička,“ zuří Max.

„Možná že se nechce pouštět do předem prohraného boje. Možná že spoléhá na vítězství světové demokracie…,“ dumá nahlas Jaroslav.

„Jenže teď jde o pád demokracie v Československu, tu vítězství světové demokracie nespasí.“ A s těmito trpkými slovy zamíří Max k východu vinárny, ponechávaje své druhy napospas zbytku láhve a melancholické náladě.

Šedá obloha spadla docela. Začalo hustě sněžit, když stáli o čtyři dny později všichni tři na Václavském náměstí a nevěřícně sledovali přiopilého a rozjařeného Gottwalda zvěstovat lidu: „Právě se vracím z Hradu od prezidenta republiky. Dnes ráno jsem panu prezidentu republiky podal návrh na přijetí demise ministrů, kteří odstoupili 20. února tohoto roku. A současně jsem panu prezidentu navrhl seznam osob, kterými má býti vláda doplněna a rekonstruována.

Mohu vám sdělit, že pan prezident všechny mé návrhy, přesně tak, jak byly podány, přijal.“

Totalitní vláda jedné strany byla nastolena.

„Tak to je konec, kamarádi! Nová vláda se nebude spoléhat na své lidi, bude úplně závislá na milosti protektorů, tentokrát z Moskvy. A víte, co to znamená…,“ dodal Max netrpělivě. Oba mlčky souhlasili.

„No já hlavně vím, co to znamená pro mě,“ pokračoval Max zadýchaně. „já mizím, dokud je čas. A radím vám dobře, sbalte si svých pár švestek a pojďte taky. Máme dobrou profesi, ta nás uživí všude ve světě. A já si chci ten svět užít. Nikdo mě nemůže donutit, abych tu zůstal a sloužil tomu komunistickému samozvanci. Jestli máte trochu zdravého rozumu, tak se ke mně přidáte.“ Otočil se na podpatku a Jaroslav s Rudou sledovali, jak jeho pestrá čapka mizí nenávratně v dálce mezi vločkami snášejícími se na skloněné hlavy davu.

Jaroslav se rozloučil s Rudou a bloumal bezcílně městem. Hlavou mu šla jedna a ta samá myšlenka stále dokola – Co teď, co teď?

Bude vše opravdu tak zlé, jak předvídal Max? Nebo je tu přece jen šance slušného života, jak o tom byl přesvědčen Rudolf? Znamená to definitivní konec svobody a demokracie? Co bude s jeho plány a nadějemi? Bylo mu třicet, celou kariéru měl před sebou, jeho sny cestovat, představy o tom, jak si zařídí svůj život – co s tím vším teď bude? Je vše ztraceno? Má odejít, rozhodnout se k radikálnímu řešení tak jako Max a ostatní, kteří již tajně balí kufr a míří za hranice?

Ale on nechtěl utíkat. Kráčeje nepřítomně po nábřeží podél zimní řeky zdvihnul hlavu a podíval se nahoru. Vločky tály a uplakané padaly k zemi. Hradčany byly zmáčené, rozmazané. Srdce se mu sevřelo. Miloval to město. Narodil se tu a v hloubi duše věděl, že i kdyby odešel na opačný kraj světa, vždycky by se musel vrátit zpět. Odpustit a velebit to zrádné i prokleté panorama, které si jednou provždy podmanilo jeho srdce. Pražský hrad, který jej poutal a nutil k nepochopitelné věrnosti odmítající zradu, zavrhující odchod do nehostinné, neznámé dálky.