Text vznikl s podporou Českého literárního centra, sekce Moravské zemské knihovny v Brně, v rámci autorského stipendijního programu 2021.

Copyright © Martin Poch, 2021

ISBN 978-80-207-2075-7

B. P. (1937–2018)

Nechali jsme ho prohlásit za mrtvého

v pudu sebezáchovy.

Co říká ultrazvuk? Ta podoba tam pořád je.

A rodina je kompletní!

I. VOUSATÉ DÍTĚ

To jsem já, jsi na Marsu,

na Zem se zřítil asteroid.

Musíš to nějak skousnout,

klidně lež, přivedu ti děti.

Příchod vousatého dítěte na svět

Panelová cesta se zvedá k vrcholu kopce. Na pozadí modrého nebe se rýsuje prostá, bíle omítnutá kaplička. Po svazích krouží a sem tam vyskakují motokrosoví jezdci. S šuměním lodního šroubu odplouvá kombajn. Z přezrálého žita naříká mobil přepnutý na hlasitý odposlech.

„Chceš, aby ti naslouchali, přitom nevylezeš ze skříně! Fara ti padá na hlavu, zahrada je jak džungle. Sám vypadáš příšerně, kruhy pod očima, za nehty hlínu. Ohol se, já nevím – použij make-up, obarvi si vlasy, máš poslední šanci ztělesnit ideu…“

Soumrak magnetizuje. Na nebi vyskakují stařecké skvrny. Jeviště přírodního divadla se chystá na přistání. Vše nasvědčuje hnilobě, tlení je hmatné a jakoby parfémované. Prach víří, rojí se a dopadá na zježené chlupy. V lóži zasedá vysoká aristokracie.

„Každou generaci pronásleduje myšlenka, že nepřináší nic nového, že to je hřbitov, co pracuje v genech. Chce to cit pro stav beztíže. Dětské nemoci, jako je demence, nechat za sebou a odletět k měsícům Jupitera. Svléknout skafandr a s lasturami na uších rajsky splynout…“

V dutině ústní nastalo zatmění mysli, jazyk naráží na hladkou stěnu dne, v noci nejtemnější planou dotykové displeje. Střípky vět skládají gigantickou vitráž, obraz vousatého dítěte.Co nevidět vystoupí hlavní hvězda: absolutní svoboda. Z reproduktorů zaznívají polnice a panely se konečně odlepují od země.

Hibernace

Konzervativní obrat: životní funkce kontroluje rudá dioda.

Opuštěná země

Člověk se od přírody emancipuje, když vykročí z vyhřáté jeskyně do ledové tmy. Šedý zákal vyhlížející světlou budoucnost proniká Velkou mlhovinou, slunce zapadá v nekonečném regresu, jako by rodný krb nikdy nevyhasl. Somnambul vyráží na lov ostružin.

„Je na čase začít škrtat a umetat cestu pro příchod mesiáše. Hledejme ho jako tibetští mniši svého rinpočhe. Dítě s popelavými vlasy, které se nám bude podobat ve všem, malého tyrana…“

Na samém okraji olympské aglomerace se nachází terénní zlom, který nabízí dechberoucí výhledy do vesmírné prérie. Člověku se sevře hrdlo před majestátem kosmické přírody. Uzavírají se tam obchody a sázky, zaznívají tam svatební sliby i výkřiky rodiček.

„Stěží jsem zmapoval malý, neobyvatelný kus země – sebe sama. Z mého těla nezbude víc než lisovaná cihla, ale ta cihla bude zázrak! Použijte ji při stavbě domu. Žijte blaze se zraky upřenými k Modré planetě…“

Tak mluvil stařec, dokud hlasitý odposlech nezanikl v řevu motorů. Mluvil do větru, dokud popel nepokryl dno kráteru. Ze skafandru vylezli červi, z regálu vypluly knihy, jen kostlivec ve skříni chybí.

Výměna stráží

Hledáš-li relikvie, budou ti muset stačit moje proleženiny. Pod matrací najdeš hrsti staré měny, pár klenotů je v knihovně. Zakloň hlavu, nakapu ti do očí vosk, ať mi nevyneseš spaní!

V noci dům ožívá. Nejdřív se spustí pavouci, pak z potrubí vylezou varhany, podlaha se začne lísat k nohám jako břečťan, zdi kvetou, matriční listy ucpou odpad a pod psacím stolem máš krtinec.

Podívej se z okna, zahradník musel zešílet! Jako Tarzan utekl s hospodyní, prý někam do džungle. Sad zplaněl, altán drží už jen silou vůle. Ze stropu visí provaz nad podraženým klekátkem.

SVOBODA JE ŘEHOLE

Seminář opouštím s holým zadkem.