Jirkovi, Ritě, Pavlovi, Jardovi,

Petrovi a Gábině s Jirkou

a taky Kačce, Učitovi, Wangčukovi,

Sačitovi a Obedovi

Copyright © Tereza Boučková, 2020

ISBN 978-80-207-1966-9

Om Mani Pae Mey Hun

Sedím u notebooku. Dívám se přes modré, bílé, červené, zelené a žluté vlaječky s buddhistickou mantrou se slabikami óm mani padmé hún, jak vyslovujeme my Češi, zavěšenými na okně, do pražského parku. Jsem doma. Pračka pere, ústřední topení hřeje, kašel trápí. Mantra, jež má zprostředkovat nejvyšší prožitek Bytí, mi ke zklidnění nepomáhá. Má hlava třeští horečkou i zážitky z cesty, pojmenované Adventurou „Bhútán na kole v pohodě“, z které jsem se právě vrátila. Jsem plná dojmů, jsem nemocná, nadšená, vyřízená, šťastná.

Na stole přede mnou leží dordže neboli vadžra, kterou jsme poslední večer dostali darem od našich bhútánských průvodců. Česky se tomu říká diamant nebo krásněji hromoklín. Je to energetický zářič, který svým tvarem symbolizuje nejmocnější síly, jež se projevují ve všem, co existuje. Síly jin a jang. Ty jsou spojené v jediném bodě, v božské podstatě. Všechno tu začíná i končí. Hromoklín má pomáhat k meditaci, k otevření třetího oka a k vnitřní očistě. Má zničit všechnu nevědomost. Harmonizovat. Má i léčit. Tak do toho, hrome!

Číslo osm symbolizuje v asijské kultuře štěstí. Tak proto se nás v pondělí čtvrtého listopadu 2019 sešlo na Letišti Václava Havla k cestě do království štěstí osm cyklistů! Že k sobě patříme, bylo jasné už na dálku. Prozradily nás obrovské krabice s koly, které jsme před sebou tlačili na vozíku. S některými účastníky cesty jsme se s mužem znali z loňska, kdy jsme na kole projížděli jižní cíp Jihoafrické republiky. Tehdy jsem si myslela, že to bude má první a poslední náročná cesta na kole do jiného světa.

A teď tohle: království Bhútán! Na kole! A vymyslela jsem to já. Nebo spíš Katka Lhotová z Adventury, s kterou jsem si ujasňovala informace o jiné cestě jinam a ona, když mi na všechno odpověděla, řekla nakonec: Ale moje srdeční záležitost je Bhútán. A poslala odkaz na cykloputování v pohodě přes celou zemi.

Kde vlastně Bhútán leží? Musela jsem hledat v atlasu. Je vklíněn mezi dva obry, Indii a Čínu, respektive Tibet. Turisté ho zatím moc neobjevili i proto, že vláda po nich chce vysokou povinnou denní taxu a tím jejich příliv chytře reguluje. Za taxu poskytne ubytování v hotelu včetně plné penze a vyškoleného průvodce, případně i řidiče s autem. Průvodce dostane každý, kdo do země vkročí. Cestovat na vlastní pěst vám nedovolí. Nepustí vás tam.

V království, kde si poslední král oklestil své pravomoci a předal je vládě, bylo povolené televizní vysílání až v roce 1999. A internet v roce 2003. V celé zemi je zakázáno kouřit. Lidé taky musí chodit oblečení v krojích ze 17. století. Rozhodně v pracovní době a ve škole. Trochu diktatura…

Krajina a příroda, jak jsem si je vygůglila, vypadaly nedotčeně, průzračně, nádherně, mimo veškeré kategorie. Ihned jsem zatoužila ještě jednou, naposledy, překonat sebe sama, své strachy z létání, výšek, z neznámého, ze své kondice a věku – a jet. Napsala jsem do práce muži, který strachy jako já netrpí: Jedeme do Bhútánu! Jedeme? A poslala mu Katčin odkaz. Napsal obratem: Jedeme!

Při balení kol jsme se nepohádali. A já v noci před odletem dokonce naživo moderovala Noční Mikrofórum, uvolněně. Jak to, když vždycky trpím cestovní horečkou? Brzy ráno nás laskavý kamarád, který jinak děsně nerad vstává, odvezl na letiště. Naložil dvě krabice s koly, dvě velké tašky a mého muže; já se do auta nevešla.

Jela jsem na letiště veřejnou dopravou jen tak s batůžkem na zádech a myslela na to, že za chvíli sednu do letadla do Istanbulu, pak do Dillí a do třetice…! Pak přijde to nejstrašnější: let do bhútánského Paro.

Na jediném mezinárodním letišti tam smí přistávat jen dvanáct pilotů světa. (Byli mezi nimi i dva Češi!) Pilot, kapitán, musí při přistání jako při slalomu proletět těsně kolem vrcholů hor, které jsou i šest tisíc metrů vysoké, a trefit se do úzkého údolí. Krátkou přistávací dráhu spatří až na poslední chvíli. V posledních třech stovkách výškových metrů letí padesát metrů od kopce, óm mani padmé hún, šeptám si zpětně zklidňující mantru, protože se to dozvídám až teď, kdy píšu tuhle knížku.

Kapitán se musí obejít bez pomoci navigačních přístrojů. Interference mezi povrchem země a horskými štíty, mezi různými tvary, které kolem údolí jsou, neumožňuje vyladit vysílače tak, aby pracovaly spolehlivě. I proto jsou přílety i vzlety do Paro povoleny jen ve dne a za dobré viditelnosti.

Až při přestupu v Dillí, kde jsme si museli vyzvednout a znovu odbavit kola na naši poslední (!) cestu, jsme poznali, jak to na Letišti Václava Havla probíhalo perfektně. Nejdřív Indové nemohli naše kola najít; nejhůř se přece hledají největší zavazadla. Až po hodině běhání našeho českého průvodce Jardy Lhoty od jednoho zřízence ke druhému a nikdo nic nevěděl, se krabice s koly našly. Indové je pak nemohli nacpat do lůna skeneru ke kontrole. Než to nějak vymysleli, skener obsadily balíky s loveckými puškami… Čtyři hodiny, které jsme na přestup měli, málem nestačily.

Nakonec jsme vítězně kráčeli k bhútánským aeroliniím Druk Air, kde se začínali houfovat další pasažéři. Jarda nás nechal jít k přepážce před ním, abychom nepropásli možnost dostat v letadle místa nalevo. Ta nám zaručí výhled na nejvyšší vrcholy světa. Jo, fakt jsme měli na vlastní oči vidět Himálaj a jeho nejvyšší vrchol, Matku světa Čomolungmu, tedy Nebeskou tvář Sagarmáthu, prostě Mount Everest!

Zatímco jsme se s našimi vozíky s koly a taškami statečně drali davem k čekinu a přísně vyhlížejícím pracovníkům, kteří přidělovali místa k letu, jsme neustále opakovali left side, please, left side… Jardovo kolo i tašku a pak i celého Jardu zaměstnanci Druk Air z prostoru k odbavení vyřadili! Neshodovalo se mu vízum s číslem pasu – žádal na starý, jel s novým –, a tak dál neletí. Co teď? Náš průvodce s třicetiletou zkušeností, Jaroslav Lhota, zakladatel a spolumajitel Adventury, co měl zrovínka ten den na sobě tričko s nápisem BORN TO BE A GUIDE – ZROZEN K PRŮVODCOVÁNÍ – a měl nám v Bhútánu všechno zařídit, domluvit, naplánovat, vyřešit, s námi nepoletí! Co teď? Jak tohle dopadne?

Paro

Osm tisíc osm set čtyřicet osm metrů nad mořem! Skoro samé šťastné osmičky, to je Mount Everest. A vedle něho je v mlžném oparu částečně schovaná Lhotse, osm tisíc pět set šestnáct metrů, a kousek od nich Makalu, osm tisíc čtyři sta šedesát tři metry nad mořem…

Je to nepopsatelný pocit, dívat se na Himálaj. Viděla jsem ho, když mě muž, sedící u okýnka, nechal přilepit se k němu, ano k němu i okýnku.

Kapitán letadla začal osmitisícovky pod námi postupně jmenovat a v tu chvíli už se všichni zprava nezadržitelně drali k nám šťastlivcům s místy nalevo. Všichni se chtěli aspoň na chvíli taky dostat k okýnku, chtěli vidět, fotit a vzdychat nad tou nekonečnou bílou masou hor, která je ohromující. Majestátní. Která na světě nemá srovnání.

Byl mezi nimi i náš průvodce Jarda. Za pomoci internetu a v obdivuhodném soustředění – to já bych nejdřív omdlela, pak v panice desetkrát převrátila ruksáček vzhůru nohama, jestli tam starý pas nemám, zjišťovala nejbližší spoj do Prahy a nakonec bych bezmocí omdlela znovu – vyhledal a Druk Air doložil všechny dokumenty, potřebné ke vstupu do království Bhútán.

Jak to, že jsi byl celou dobu tak klidný? Zeptala jsem se, když se mu podařilo zvrátit své vyřazení z letu. (Ještě v Praze jsme si všichni potykali.) Jak to, že jsi vůbec nešílel?

Když potřebuješ hledat řešení, šílení ti nepomůže. Musíš jednat v klidu, systematicky.

Aha! No, jo! Doktor přírodních věd, ten s emocemi nepracuje jako někdo, koho raději nebudu jmenovat.

Ale jak to, že jsi neskákal metr do výšky, když tě vzali v Druk Air zpátky? Nenechala jsem se odbýt, protože já bych běhala po letišti s rukama nad hlavou a volala jupííí a huráááa, možná bych samou radostí udělala (i ve svých dvaašedesáti) kotrmelec…

Byl jsem klidný, protože jsem to vyřešil, řekl a potvrdil nápis na svém tričku: BORN TO BE A GUIDE!

Na jedno z deseti nejnebezpečnějších letišť světa jsme přistáli v pohodě a komplet. Než jsme dosedli na zem, spíš zvědavě než se strachem jsem z neskutečné blízkosti pozorovala kopce se stromy, o jejichž větve jsme křídly letadla téměř škrtali, protože…

Protože jsem po nedávné smrti maminky, zubožené Alzheimerovou nemocí, přišla na recept proti strachu z létání i nástrah života: Když předčasně umřu, nedostanu nemoc, která člověku vezme všechno. Rozum, laskavou povahu, celoživotní dovednosti, ale i to, o čem se říká, že nám to nikdo ukradnout nemůže – vzpomínky a zážitky!

Na mezinárodním letišti v Bhútánu, které připomínalo všechno jiné jen ne mezinárodní letiště, stálo jediné, naše letadlo. Kus od něho dřevěný, v bhútánském duchu pomalovaný dům s malými, typicky tvarovanými úzkými okýnky, který připomínal všechno jiné jen ne letištní halu. Domu vévodil velký, umně namalovaný obraz současné královské rodiny – krále Džigme Khesara Namgjela Wangčhuka (píšu foneticky, a tak budu psát všechna jména míst, průsmyků i řek), jeho překrásné ženy a malého synka.

Mladý (a krásný) král byl korunován roku 2008. Obrazy šťastné a spokojené královské rodiny nás budou provázet všude, po celé zemi. Kupodivu budeme mít pocit i my, co jsme zažili povinné oslavné portréty Gustáva Husáka a na prvního máje i Klementa Gottwalda, Lenina a Karla Marxe s Bedřichem Engelsem, že Bhútánci svého krále uctívají upřímně.

Žije skromně, přestěhoval se s rodinou do tradičního bhútánského domu mimo pevnost, tedy své královské sídlo, a taky hned po svém nástupu vyslovil přání mít jen jednu ženu. (Jeho tatínek měl ženy čtyři, čtyři sestry a s nimi spoustu potomků.) Král Džigme Khesar Namgjel Wangčhuk je milovaný i proto, že pomáhá chudým rodinám, které vyhledávají jeho lidé po celé zemi, aby finančně podpořil studium jejich dětí. Zvlášť těch, co musí být kvůli nedostupnosti školy „v internátu“, jak bychom pobytu v areálu školy řekli my. Aspoň takhle nám jeho oblibu později vysvětloval náš senzační bhútánský průvodce, Wangčuk. Nesměle dodávám, že tenhle král je basketbalista, ale jeho tatínek byl a je cyklista!

Byl to on, cyklista a předchozí král Džigme Singge Wangčhuk, kdo kromě konání prvních všeobecných voleb do nově zřízeného Národního shromáždění, zavedl místo termínu hrubý domácí produkt, HDP, pojem hrubé domácí štěstí, HDŠ.

A my jsme se šťastní, ale unavení dlouhou cestou, za chvíli ocitli na jedné ze dvou, možná tří ulic, které tvoří centrum druhého největšího bhútánského města Paro, ležícího ve výšce dva tisíce dvě stě metrů nad mořem.

Rita a Pavel, dlouholetí manželé, Gábina a Jirka, kterým jsme začali brzy říkat hrdličky – byli čerstvě zamilovaní a pořád spolu vrkali (než i je únava později semlela), Petr, Jarda, můj muž Jirka a já… Kromě padesátníků Gábiny a Petra bylo nám ostatním přes šedesát let. Všichni jsme vystoupili v centru Paro z minibusu, kam nás spolu s průvodcem Wangčukem dovezl řidič Sačit. Za námi jel náklaďáček s našimi koly, který vlastnil a řídil Obed.

Ve městě nás udeřil do nosu odér neexistující kanalizace, splašky tekly v mírné prohlubni podél chodníku. Všude kolem, na chodníku, mezi zaparkovanými auty, ale i uprostřed ulice, stejně jako před krámky s křiklavě barevným umělohmotným zbožím, se netečně váleli psi. Bhútán je plný toulavých psů, kteří nikomu nepatří a všude jsou doma.

Když jsem Katce Lhotové, Jardově dceři a garantce našeho zájezdu, před odletem poplašeně volala a ptala se, čerstvě poučená o bezprizorních psech z průvodce Lonely planet, jestli se nemáme nechat naočkovat proti vzteklině, řekla vesele.

Ne, to nee, to jsou buddhističtí psi!

A byli. Svůj mentální klid nám předvedli tak, že ani nezvedli hlavu, když jsme kolem nich procházeli do restaurace na pozdní oběd. Stejně neteční byli, když jsme je po první rýži, bramborách, vařené zelenině, kouscích kuřecího masa, asi v medu opečeného, a taky datse, později zase míjeli. Datse je bhútánské národní jídlo, které se dělá s bramborami nebo houbami nebo je z šíleně pálivých chilli papriček, dušených v roztaveném jačím sýru, a tehdy se tomu říká ema datse.

Můj muž Jirka, v němž se přistáním v království, které se taky nazývá Drukyul, Země hřmícího draka, probudil dobrodruh, se při prvním obědě rozhodl, že k němu bude pít tradiční himálajský čaj, kterému se říká suja. Je slaný a smíchaný s rozpuštěným jačím máslem.

Kdysi jsme o tomhle zázračném nápoji četli v nádherné, magické knize Lobsanga Rampy Třetí oko a měli touhu jednou ho ochutnat. Muž se na rozdíl ode mě rozhodl svou touhu ihned zrealizovat, jakkoliv mu Jarda naznačoval, že možná nebude rád. Jirka nezaváhal. Do chvíle, než mu čaj přinesli a odér z ulice přehlušil odér z jaka. Ze žluklého másla jaka.

Bylo štěstí, že už se nedodržuje tradice, kdy se čaj hostu neustále dolévá a pokládá se za nezdvořilé nápoj odmítnout. Jirkovi dolili jen jednou. A protože někdy děsně rád trpí – důkazem budiž, že když se kdysi doktor spletl a předepsal mu na rýmu místo nosních kapek kapky proti kašli (třikrát denně dvacet kapek do každé nosní dírky!), Jirka si je do nosu celý týden poctivě kapal a nevýslovně přitom trpěl. Ale vydržel!

Čaj podvakrát vypil, přestože po prvním loku, při němž raději ani nedýchal, zbledl. Při druhém se opotil. Pak zase zbledl. Vůbec nevypadal dobře. Vypadal špatně. Neměl daleko k bezvědomí, ale vydržel! Dobrý trénink na žvýkání betelu, který přišel na řadu o pár dní později…

První noc jsme spali pár kilometrů za městem, v hotelu, z jehož oken toalety byl nádherný výhled. Přes malebně zvlněná rýžová políčka, už sklizená a tedy suchá, jsme mohli vidět cíl naší zítřejší cesty. Malou bílou skvrnku v ohromném kopci, porostlém stromy, Taktsang, neboli Tygří hnízdo. Klášter, založený v roce 1692 a přilepený k útesům skály ve výšce devět set metrů nad údolím Paro, pro nás ve třech tisících a sto metrech nad mořem celkem.

Je to nejslavnější a nejnavštěvovanější bhútánská památka, takový náš Karlštejn, kam v osmém století přiletěl na zádech tygřice Padmasambhava mocný kouzelník a tantrický guru, Guru Rinpočhe. Ten ovládl všechny podoby Buddhova učení. Díky němu v zemi, kde se praktikoval šamanismus a animismus a kde byli taky vyznavači bönismu – ti uctívají Slunce, měsíc, hory, řeky a stromy –, převládl buddhismus.

Guru Rinpočhe v Tygřím hnízdě nejdřív tři měsíce meditoval, i když některé legendy říkají, že tu meditoval tři roky, tři měsíce, tři dny a tři hodiny. Vypudil tím odtud zlé démony a duchy. Ty si pak dokonce podmanil a přidělil jim roli ochranných božstev. My jsme si cestou k němu měli podmanit vliv nadmořské výšky na náš organismus; kvůli aklimatizaci jsme šli pěšky.

Předtím jsme se jeli projet na kolech, která jsme ještě večer prvního dne sestavili. Tedy my ženy jsme se jen dívaly, jak muži šikovně a s něhou, určenou výhradně svým nejvěrnějším miláčkům, kolům, dávají tu změť z krabice, která připomínala všechno jiné jen ne jízdní prostředek, dohromady.

Něco jsme podaly nebo podržely, ztratily jsme čepičky k ventilkům, které bystrozraký a stále k pomoci nachystaný Wangčuk našel, snažily se napumpovat duše rozbitou pumpičkou a vůbec byly naprosto k nepotřebě.

Naše první společné bhútánské ráno ve středu šestého listopadu 2019 jsme při společné snídani definitivně překonali bariéry, které se podle Jardy ztrácejí mezi účastníky zájezdu, co se předtím všichni neznali, až tak třetí, čtvrtý den pobytu. Začali jsme si vyprávět neslušné, rozuměj sprosté vtipy. A mohl za to Jirka, který naše do té doby důstojné, kultivované stolování oživil konverzační otázkou, jestli mají i všichni ostatní taky tak strašné sekrety?

Myslel tím, že mu teče z nosu, ale jak se po chvíli zaraženého mlčení ukázalo, rýmu si k sekretům nedosadil nikdo. Kromě toho, že jsme se všichni definitivně uvolnili, stalo se heslem našich dalších rán volání, že chceme čas na sekrety! To když nám Jarda nekompromisně určoval dobu, kdy bude snídaně a kdy odjezd. Kromě Paro a Džakaru, kde jsme strávili dvě noci, jsme spali pokaždé na jiném místě a ranní odjezd znamenal, že vyrážíme a už se nevrátíme.

Pojeďte za mnou, já to tady znám! Řekl nám poprvé svoji zázračnou formulku Jarda, který už sice jednou v Bhútánu byl, ale na treku v horách a nikoliv jako cykloprůvodce. Na kole jel tuhle trasu přes celou zemi poprvé.

Vyjeli jsme na naši první projížďku na kolech. Potřebovali jsme zjistit, jestli se na nich přece jen nemusí něco doladit a taky jsme si měli hezky pomalu zažít, že se v Bhútánu jezdí vlevo. Všem nám to trvalo jednu až dvě zatáčky, naštěstí v minimálním provozu. Ke konci pobytu už jsme uměli správně projet i kruhový objezd. A to je co říct!

To ráno v bhútánském údolí Paro jsme šlapali pár kilometrů k pevnosti Drukgjel Dzong, která střežila dávnou obchodní stezku do Tibetu. Je v rekonstrukci, a tak jsme jeli obratem zpátky a přitom fotili domy, na jejichž střechách se všude sušily červené papričky, fotili jsme lidi, kteří byli milí a usměvaví, a dokonce i příslušníky armády, kteří usměvaví ani milí nebyli. Někteří cvičili v nedalekém lese střelbu a dělali pěkný rachot, jiní před námi kamsi hnali koně a těm, co je chtěli fotit, nebezpečně hrozili. Fotit cizí armádu, to se nevyplácí. Tak jsem si je nevyfotila. Můj muž dobrodruh samozřejmě ano.

První penis, falus, úd, pyj, prostě pánské nádobíčko v nadživotní velikosti velmi realisticky, až téměř ladovsky vymalované na fasádě domu, jsme si s chichotáním vyblejskli všichni. Ještě jsme nevěděli, že nás budou penisy, faly, údy a pyje provázet celým královstvím. Bhútán je jich plný. Jsou nejen vymalované na domech, trčí jako vysoustružené na ozdobných maskách, bimbají se na přívěšcích na klíče, lákají na vývěsních štítech hospod a jako obří sochy krášlí i nejvýznamnější místa v restauracích…

Penis je božstvo. Penis je všemocný. Kromě plodnosti a štěstí zařídí i dobrou úrodu (a asi i náladu, že?) a ochrání před zlými duchy, kdyby se náhodou pokusili o nějaký průnik. Až budeme v sobotu devátého v klášteře Čimi Lhakhang kousek od Punakhy, dozvíte se proč.

Stoupání k Tygřímu hnízdu bylo krušné. Ale jen protože jsem šla v cyklistických šortkách s vycpávkami, kterým se říká pleny. A jděte ve vedru v plenkách devět set výškových metrů! Po sesednutí z kola mi to nedocvaklo, a místo abych se převlékla jako ostatní, nechala jsem své věci u Sačita v autě. Měla jsem sice u muže v batohu dlouhou sukni, protože ke vstupu do kláštera se vyžaduje dress code; muži i ženy musí mít zahalené celé nohy a ruce aspoň po lokty. Ale cestou nahoru jsem se do úzké sukně ke kotníkům obléknout nemohla. Těžko bych v ní dokázala jít do příkrého kopce. A taky bych ji musela mít oblečenou naostro (v cyklogatích se jezdí bez spodánků, naostro, to přece každý ví) a to jsem se styděla.

Samotná cesta ale byla krásná. Rostly tu borovice, tvořící strakatý stín – jak stínu stromů krásně říkala maminka. Na závratě, jimiž nepřekonatelně trpím a kterých jsem se v souvislosti s Bhútánem nejvíc bála, došlo až těsně před branami kláštera. Předtím jsme stoupali bezpečně zarostlým kopcem a předcházeli desítky turistů, především Indů. Taky Holanďanů a Židů; hebrejštinu já poznám. Všichni toužili spatřit zdejší Karlštejn stejně jako my. V protisměru nás míjeli koně a muly, kteří na svých hřbetech vynesli za úplatu nahoru ty, co se jim nechtělo drápat do prudkého kopce. Trochu jsem jim v skrytu duše v horku z gatí záviděla.

Všude kolem nás vlály barevné vlaječky s modlitbami a mantrami, kterými je království protkáno křížem krážem. Třepotají se ve větru a ten jim tak předává svoji sílu a rozfoukává modlitby a mantry do dáli. V každé, před přírodními živly ukryté prohlubni leží desítky, možná stovky upomínek těch, kteří odešli. Jsou to tsatsa, malé, asi tak deseticentimetrové bílé, zlaté, ale i různě barevné kužele. Vyrábějí je mniši při zvláštních náboženských obřadech, pověření rodinou. Je v nich popel z kremační hranice a slouží k uctění památky zemřelého. Rodina je pokládá na svatá nebo krásná místa, anebo prostě tam, kde to měl odešlý milovaný rád.

Tygří hnízdo je přilepené ke skalnímu útesu opravdu jako ptačí hnízdo. Je přilepené nad propastí. Posunout ho o centimetr, zřítí se dolů. Kousek vedle padá ze skály vodopád. Roztáčí tak modlitební mlýnky, které vysílají své modlitby a mantry do všech stran světa stejně jako jinde vítr. Ani modlitby, ani voda nedokázaly v roce 1998 zabránit vyhoření hlavní budovy kláštera do základů. Stavět znovu se začalo přesně o dva roky později, jak určili astrologové. Wangčuk nám řekl, že stát zaplatil jen materiál, dřevo. Všechnu práci udělali zadarmo lidé, dobrovolníci, buddhisté.

V dlouhých sukních, kalhotách i rukávech jsme před vstupem do areálu kláštera museli odevzdat ochrance, respektive dát do přidělených skříněk, všechny své osobní věci včetně mobilů a fotoaparátů. My Češi bychom to možná nějak uhráli a třeba i něco na těle pronesli – rozhodně bylo co fotit! –, ale Wangčuk a Bhútánci vůbec berou tyhle věci vážně. Já si nakonec musela sundat z hlavy i šátek. S pokrývkou hlavy se do buddhistických klášterů taky nesmí.