Uprdelismus

 Copyright © Jan Menděl, 2021

 ISBN 978-80-242-7370-9

UPRDELISTA

Člověk, který žije s lehkostí a humorem, nebere sám sebe příliš vážně, denně se raduje ze života a má u prdele to, co většina lidí považuje za životně důležité.

Upozornění: Uprdelista není nezodpovědný a lehkovážný, plní své světské úkoly poctivě a svědomitě, jenom se u toho netváří tak, jako by zachraňoval planetu.

Jan Menděl

Úvod

V mnoha duchovních knížkách, které jsem za svůj život přečetl, se často psalo o dovednosti zůstat vždy nad věcí, udržet si od všeho zdravý odstup a nenechat se semlít vnějšími okolnostmi. Tato schopnost mi vždy teoreticky připadala skvělá a představoval jsem si, jaké to musí být, když člověk dokáže být vždy vnitřně klidný a nenechá se ovlivňovat vnějšími záležitostmi, a také to, jakou vnitřní svobodu musí zažívat a jak lehce se mu musí žít.

Nicméně mi toto umění zůstávalo dlouhá léta pouze abstraktním pojmem, který jsem nedokázal převést do praxe. Někdy jsem dokonce pochyboval nad tím, jestli je to vůbec možné a zdali moderní člověk žijící v dnešním hektickém světě je něčeho takového schopný. Toužil jsem tento zenový klid získat a udržet si ho, ale nevěděl jsem jak. Až jednou uzrál čas a život se rozhodl, že mě to konečně naučí, když si to tolik přeju. Tehdy jsem se ocitl v nové práci, která se zpočátku jevila jako velmi podobná mé předchozí, ale ze které se po chvíli vyklubala noční můra. Během prvních týdnů jsem pochopil, že jsem tam úplně špatně a že absolutně nemám na to, abych se naučil a pochopil vše, co se ode mě očekávalo, a už vůbec ne do takové míry, abych náplň této práce mohl svědomitě vykonávat.

Mojí první reakcí bylo okamžitě zmizet. Chtěl jsem se vrátit do své bývalé práce, ale nešlo to. A tak jsem zkoušel najít si něco jiného, ale ani to nefungovalo. Jako by se osud sekl a jako by řekl „ne, tady jsi a tady zůstaneš“. Byl jsem zoufalý, sevřený a úzkostný. Čím více jsem se snažil uniknout, tím víc to nešlo. Každý den jsem žil ve strašné křeči a ráno do práce chodil se sevřeným žaludkem. Zároveň jsem byl vzteklý na Boha, protože jsem nechápal, proč mě do toho uvrtal. Zpočátku totiž všechno vypadalo růžově, přechod ze staré práce do nové byl až neuvěřitelně hladký, plynulý a bezproblémový, a já jsem cítil euforii z toho, jak všechno skvěle běží, a byl jsem skálopevně přesvědčený o tom, že tohle je pro mě to nejlepší. O to větší šok a zklamání jsem zažíval, když jsem pochopil, kam jsem se to dostal. Trvalo dlouhé a těžké měsíce, než došlo ke zlomu a já jsem se naučil jednu z nejdůležitějších lekcí svého života, a sice že stres je vždycky dobrovolný a že pokaždé, když se kvůli něčemu trápíme, trápíme se z vlastní vůle, i kdyby se stokrát zdálo, že nám nic jiného nezbývá. Až díky této práci jsem pochopil, co přesně je to umění zůstat nad věcí a nestresovat se kvůli vnějším okolnostem, které člověk nemá moc změnit. Jen jsem si tuto dovednost musel trochu polidštit a přizpůsobit svému prostředí, kultuře a jazyku, který je mi vlastní, a pochopil jsem, že udržet si vnitřní klid a nedovolit lidem, věcem, událostem a okolnostem, aby se mnou cloumali, znamená prostě naučit se mít cokoliv (podle potřeby) totálně u prdele.

Tuto schopnost jsem si sám pro sebe nazval uprdelismem a začal jsem se v ní zlepšovat. Opatrně jsem zkoušel, jak moc ji můžu používat a kde. Trochu jsem se bál, abych to nepřehnal. Zpočátku jsem tedy našlapoval velmi pozvolna a testoval, co se stane, když se přestanu vnitřně stresovat z věcí, ze kterých se ostatní běžně stresují, což považují za základní soudnost. Čím déle jsem to však zkoušel a posouval hranice stále dál, tím více jsem s velkým (a příjemným) překvapením zjišťoval, že se nejenom nic nestalo, nedošlo k žádné katastrofě ani nepřišel trest, ale dokonce jsem se začal stávat stále klidnějším, šťastnějším a vyrovnanějším a pomalu, ale jistě mi docházelo, že život je jen taková hra a vyhrává ten, kdo se neposere. Výsledkem mého „zkoumání“ je tato knížka. Nechť vám pomůžestát se šťastnějšími a vyrovnanějšími lidmi ve světě, ve kterém se zdá, že vám zdravý rozum a obyčejný klid už dávno daly své goodbye.

Opovážlivá lehkovážnost

Od malička nám říkají a vtloukají do nás, co je důležité. Začíná to školou a známkami. I když jsme jako děti tušili, že známka je jenom nějaké číslo, které si podle někoho zasloužíme, a možná nám to přišlo i směšné, dospělý svět nám rychle vysvětlil, že to není žádná legrace a že známky jsou smrtelně důležitá věc, protože na jejich kvalitě bude záležet celý náš další život. A tak jsme se poslušně začali už jako malé a nevinné děti stresovat z něčeho, na čem v životě vůbec nezáleží. A tak to pokračovalo dál. Výkony v tělocviku, značka oblečení, vzhled, finanční situace rodičů, výška kapesného apod. To všechno byly věci, které bylo třeba brát naprosto vážně. Pokud nějaké dítě tyto věci nebo některé z nich náhodou nebere dostatečně vážně, dospělý svět přispěchá se vztyčeným prstem a vysvětlí mu, že pokud bude dál takhle lehkovážné, pěkně se mu to vymstí a trest ho nemine. A tak to jde dál i v dospělosti.

Naučili jsme se přikládat největší důležitost většinou těm nejméně důležitým věcem a z toho vyplývá naše vnitřní nastavení, které si pak v mnoha případech bohužel udržíme po celý život.

Máme jasně nalajnované, co je vážné a důležité, to znamená, kvůli čemu se musíme stresovat, pokud to nemáme nebo nám to nejde, a my se tím pak po zbytek života poslušně trápíme a stresujeme, aniž bychom se zastavili a zamysleli, jestli to vůbec dává smysl. A i přestože se čas od času vzbouříme a cítíme, že je přece nesmysl se kvůli některým věcem vnitřně trápit, hluboké rýhy zanechané výchovou, nastavením společnosti a dlouholetým zvykem udělají své a my už emočně reagujeme naučeně a automaticky, i když vlastně nechceme.

Jsme v tom příliš namočení, příliš vyčerpaní a nemáme dostatek času a prostoru, abychom se opravdu zastavili a celé to přehodnotili. Prostě to přijmeme a žijeme tak, „protože tak přece žijou všichni“. Když už je toho opravdu moc a my to nezvládáme, ale musíme fungovat, nabídne nám systém „léčivá“ antidepresiva, která nám na chvíli pomohou otupit náš pocit, že na tom, jak žijeme, přemýšlíme a cítíme se, je něco strašně blbě.

Dobrá zpráva je ta, že se z toho dá vystoupit a celé to změnit, aniž by člověk musel utéct! Hodně lidí si myslí, že jedinou cestou, jak z toho ven, je se vším šlehnout a systém, ve kterém žijeme, opustit, ale tak se to prostě udělat nedá. Nemůžeme všichni odejet na Srí Lanku, tam navlékat korálky a tvářit se, že jsme na to vyzráli. Navíc před svojí hlavou stejně neutečeme, dožene nás, ať půjdeme kamkoliv. A to prostředí, ve kterém se právě nacházíme, je vždy to, které je pro nás v danou chvíli to nejvhodnější k učení.

Celý západní svět je nastavený způsobem: „Když jsi nešťastný z toho, co se kolem tebe děje, změň věci kolem sebe, a budeš zase šťastný.“ Někdy to opravdu jde a je to potřebné, ale častěji ne. Mnohem moudřejší a praktičtější je spíše východní přístup, který hlásá: „Když jsi nešťastný z toho, co se kolem tebe děje, změň se tak, abys mohl být šťastný i v tom.“ Avšak tady se dostáváme k velkému kamenu úrazu. Lidé rádi mění všechny a všechno možné, jenom ne sami sebe, protože změnit sám sebe je to nejtěžší a nejbolestnější — a my právě žijeme v době komfortu a uspokojování, a tak když nefunguje vztah, vyměníme partnera, když nás to sere v práci, dáme výpověď, když nás nebaví telefon, koupíme si novější, když nás bolí záda, zajdeme si na masáž, když se nám nechce jít pěšky, zavoláme si taxíka, když je nám smutno, zaplatíme si zábavu, když nám třeští hlava, lupneme si prášek… A když něco z toho vnějšího nemůžeme změnit, zhroutíme se.

Jasně, někdy je logičtější změnit vnější okolnosti, pokud to jde, a to je zcela v pořádku. Ale musíme být schopni změnit i okolnosti vnitřní, změnit sami sebe, svoje myšlení, svůj postoj, pohled, přístup. Když se to naučíme, budeme mnohem šťastnější, zdravější a vyrovnanější. A svět zoufale potřebuje více šťastných, zdravých a vyrovnaných lidí!

Na tomto místě se lidé stále dokola ptají JAK? No prostě nějak! Každá hlava je trošku jiná, každý si musíme najít svůj způsob, avšak základem všech změn je snaha se změnit. Ti, kteří nejhlasitěji křičí „já chci, ale nevím jak“,většinou opravdu nechtějí, jenom to hlásají. Když chci něco změnit, touha po změně by měla být tak velká, že se nenechám zastavit, přestože zrovna nevím jak. Jak se říká, kde je vůle, objeví se i cesta. Zkrátka se nevyhneme tomu, že budeme zkoušet a půjdeme cestou pokusu a omylu, dokud uvnitř své hlavy nenajdeme takový způsob, který funguje. Nepotřebujeme přesné návody s konkrétními kroky. Musíme respektovat svou individualitu, osobnost, zázemí, ze kterého jsme vzešli, apod. A při všech těchto pokusech si musíme udržet selský rozum a jít na to obyčejně logicky. Tedy: „Když se na to dívám tímhle způsobem, je mi z toho špatně. Změnit to nemůžu. Jak se na to tedy můžu dívat jinak, aby mě to tolik netrápilo?“ A pak přemýšlet, zkoušet, zkoumat, experimentovat. To, že jsme našli způsob, který funguje, poznáme tak, že se nám okamžitě přetočí emoce, a my se pak přestaneme cítit zle a začneme se cítit lépe, nebo dokonce skvěle. Výborným nástrojem k takové sebeanalýze je meditace, ale k tomu se dostanu později.

Mít věci u prdele je nezodpovědné a bezohledné! Anebo taky ne…

Lidé mají často strach naučit se zdravému uprdelismu, protože se bojí, že se pak stanou špatnými lidmi, kterým bude všechno jedno, a přestane jim záležet na věcech, na kterých opravdu záleží. Jenže tak to není — nebo být minimálně nemusí — a samozřejmě by to tak ani být nemělo. Je důležité pochopit a jasně si stanovit hranici toho, kde je uprdelismus naprostá nutnost a kde jenom výmluva k vlastní lenosti. V našem světě je tak nějak silně zakořeněná představa, že když jsem zodpovědný, musí mi na věcech velmi záležet — a to, že mi na nich záleží, je demonstrováno tím, jak moc se kvůli nim stresuju a trápím.

Příklad: Vaše dítě nosí ze školy špatné známky. Na vašem dítěti vám samozřejmě záleží. Špatné známky jsou zkrátka špatné. Logicky se tedy musíte trápit tím, že vaše dítě ve škole neexceluje, nebo dokonce propadá, protože kdybyste se tím očividně netrápili a „neřešili“ to, jak byste proboha vypadali před ostatními, a potažmo i sami před sebou? Vypadali byste tak, že vám na vašem dítěti nezáleží! No, co byste pak byli za rodiče?! Jistě znáte ze svého života příklady ze sociálně slabých či nefunkčních rodin, kdy se rodiče vůbec nezajímají o prospěch svých dětí a kde to pak podle toho taky vypadá! Tak takoví vy rozhodně nejste a být nechcete, takže i když je vám to nepříjemné a štve vás to, je třeba to ŘEŠIT a přitom se dostatečně rmoutit, aby všichni kolem viděli, že vám na tom opravdu záleží!

Výsledkem potom je, že jste vystresovaní vy, vaše dítě a možná také část vaší rodiny. Aniž byste chtěli, opakujete vzorec svých rodičů, kteří taky dělali povyk, když jste měli špatné známky, i když vy jako dítě jste dobře tušili, že školní známka nemá v reálném životě téměř žádnou vypovídací hodnotu, ale postupně jste přistoupili na to, že má, přijali jste předkládaný vzorec myšlení a dnes stejným způsobem, jakým kdysi trápili vás, trápíte vy svého potomka.

Mít věci u prdele neznamená, že se na všechno vykašlete. Neznamená to, že své dítě necháte růst jako dříví v lese. Znamená to pouze, že změníte svůj úhel pohledu a celý svůj postoj k věci. Uvědomíte si, že známky ve škole nejsou objektivní ani důležité a že už vůbec nevypovídají nic o inteligenci nebo skutečných schopnostech dítěte. Rozhodnete se, že prospěch svého syna či dcery budete mít krásně zdravě u prdele, přestože se dál budete pokoušet svému dítěti pomoct, podporovat ho a být mu milujícím rodičem. Jenom s tím ohromným rozdílem, že vám dál bude záležet na něm jako na člověku a na jeho vnitřním blahu (na jehož kvalitě bude stejně nejvíc záviset kvalita celého jeho života), čímž přestanete stresovat sebe, jeho i své okolí — výsledkem bude větší vnitřní pohoda a harmonie, která se musí pozitivně někde projevit. Možná že vaše ratolest bude mít dál špatné známky, ale alespoň budou všichni o kus klidnější a šťastnější.

Cítíte v tom ten rozdíl? Můžu pro něco dělat maximum, ale přesto tomu nedávat tolik důležitosti, udržet si od toho zdravý odstup a nadhled a neustále si připomínat, že nejde o život. Můj vnější přístup tedy zůstane víceméně stejný, ale ten vnitřní se diametrálně změní k blahu všech zúčastněných. To je uprdelismus v praxi! A věřte mi, že jakmile ho jednou vyzkoušíte a zjistíte, že nepřijde žádný trest ani katastrofa, začnete ho aplikovat postupně všude a váš život nabere zcela jiný rozměr!

Největší negativní dopad na naši psychiku v dnešní době má podle mé zkušenosti práce. Neznám skoro nikoho, kdo by svou práci nebral vnitřně velmi vážně. Přitom když se zastavíme a na chvíli se zamyslíme, co by se stalo, kdyby naše pracovní pozice ze dne na den zmizela, dojdeme k závěru, že by se nestalo vůbec nic. A přesto žijeme svůj pracovní život s takovým vnitřním zapojením, jako kdyby na naší činnosti závisela rotace planety. Možná někdo namítne, že sebe ani svou práci nebere vůbec tak vážně, ale to mu uvěřím jenom ve chvíli, kdy mi upřímně řekne, že nečte pracovní e-maily večer a o víkendech a pravidelně se kvůli své práci nestresuje. A tady se znovu dostáváme k onomu hlavnímu bodu: BRÁT NĚCO ZODPOVĚDNĚ NEZNAMENÁ BRÁT TO VÁŽNĚ. A už vůbec to neznamená, že když někdo něco bere vážně, dělá to lépe než ten, kdo to bere s lehkostí. Myslím, že častokrát je to naopak. Můžu svou práci dělat zodpovědně podle svého nejlepšího vědomí, a přesto si stále uvědomovat, že ve skutečnosti je to jenom role, kterou hraju. Herec hraje svoji roli — a může ji hrát naprosto výborně —, avšak stále má na paměti, že on svojí rolí ve skutečnosti není, ale že ji pouze vykonává. Až představení skončí, svlékne roli jako kabát a půjde domů, nebude si ji brát s sebou do svého života ani se tvářit, že kabát je součástí jeho těla a duše.

Když někdo bere svou práci (nebo cokoliv jiného) moc vážně, příliš se do ní namočí, ztratí nadhled, lehkost bytí a zdravý úsudek a nakonec i svůj vnitřní klid. Ano, není snadné si vždy udržet odstup, naše světské role mají tendenci nás příliš vtahovat, ale naším úkolem, a dokonce nutností je tomuto vtahování čelit a zůstat ve svém středu. Pak budeme mnohem vyrovnanější a spokojenější a tím uděláme sami sobě, svému okolí a celému světu tu nejlepší službu. Pořád nás odrazuje představa nezodpovědného flákače, který se úmyslně vykašle na svůj úkol a někomu tím způsobí újmu a přidělá práci. Jenže takový člověk nemá vůbec vnitřní klid a nadhled. Často to bývá někdo, kdo neví, jak si poradit se zodpovědností, která ho tíží, a tak od ní vnitřně utíká tím, že ji vědomě sabotuje. Možná to navenek vypadá, že má všechno na háku a je v pohodě, ale zdání velmi klame. Jeho vnitřní nastavení je jenom časovaná bomba, která ho dříve nebo později dožene, a on bude muset přitvrdit ve svých potlačovacích technikách, aby ho jeho vlastní svědomí nedohonilo.

A jednu věc si ujasněme — svědomí nás vždycky dožene, vždycky!

Opravdový uprdelista je klidný a vyrovnaný, je přítomný a jasně naslouchá svému svědomí. Dělá věci dobře a zodpovědně, jenom ODMÍTÁ se jimi stresovat a trápit, nedovoluje jim tedy, aby se mu dostaly příliš pod kůži. Neutíká od povinností, nešvindluje ani nesvaluje své úkoly na druhé, pouze je odmítá prožívat s vážností a důležitostí, se kterými je vykonává většina ostatních. To je ten klíčový rozdíl.

Nedávno jsem toto téma probírals jednou svojí klientkou a snažil se ji přimět, aby měla věci více u zadku. Začala mi ale argumentovat tím, že nechce dopadnout jako např. politici či lékaři, kteří jsou drsným prostředím, ve kterém jsou nuceni fungovat, už tak obouchaní, že se z nich stanou bezcitní cynikové s hroší kůží, kteří v rámci své vlastní psychické sebezáchovy v sobě ztlumili veškerou empatii a soucit na minimum, a následkem toho se chovají drsně k druhým. Avšak ani tito lidé nejsou skutečnými uprdelisty. Oni totiž nevěděli, jak se vypořádat s drsností života, aby jim emočně neubližovala, a přiklonili se k nešťastnému řešení, kdy vědomě či nevědomě zhrubli tak, aby se jich vnější svět tolik nedotýkal. Jenže my nemusíme, ani nesmíme hrubnout. Svět už je dost plný hrubých lidí. My musíme zůstat sami sebou, být laskaví, vřelí a hodní. Jenom si musíme vybudovat VNITŘNÍ odstup od všeho, co se nám v životě děje. Pouze tak dokážeme být dál sami sebou, ale vnější události a okolnosti s námi přestanou cloumat a určovat naši vnitřní atmosféru.

Ano, je to běh na dlouhou trať. Ve skutečnosti je to práce na celý život, ale můžeme s ní začít už dnes a každý den se v ní zlepšovat. A jakmile v ní učiníme nějaké pokroky, pochopíme, že kdykoliv jsme se v životě trápili, trápili jsme se zbytečně, resp. dobrovolně. Neboť jak praví moudré buddhistické přísloví: „Bolest v životě je nevyhnutelná, ale utrpení je dobrovolné.“

Že to jsou jenom teoretické kecy? Že v praxi to nejde? Nejsou to kecy a v praxi to jde. Je pouze třeba se to naučit. Otázka je tedy taková: Chcete se to naučit, nebo ne?

Hlavně hravě a nejdřív v hlavě

Jakákoliv skutečná změna začíná v hlavě, tedy v mysli, na úrovni myšlenek. Jestliže se umění uprdelismu chceme naučit, musíme nejdříve zjistit, co probíhá v naší mysli, jak vlastně přemýšlíme, čemu věříme, jak mentálně (a posléze i emočně) reagujeme na to, co se nám děje, a především do jaké míry držíme ve své hlavě nějaké slovo, či zda si naše mysl dělá, co chce. Skutečnost je taková, že drtivá většina lidí nemá svou mysl pod kontrolou a je obětí svých vlastních myšlenkových vzorců a návyků — a pak to podle toho taky vypadá.V takovém případě je těžké říct, že mám něco u prdele, protože moje naučené způsoby myšlení jsou silnější a hlasitější než můj záměr něco změnit. Takže abychom si uprdelismus osvojili a zvládli ho praktikovat, musíme se naučit zpočátku korigovat, když ne hned ovládat, svoje myšlenky.

Někteří lidé asi opět namítnou, že to nejde, že je to nemožné, že se to nedá apod. Ale dá! Jenom toho nedosáhneme tak, že budeme opakovaně křičet, že to nejde. Je to práce, vnitřní práce, někdy náročná, někdy veselá, někdy těžká a bolestná, ale vždy velice odměňující.

Pokaždé když se přistihnete, že se kvůli něčemu trápíte, zastavte se a uvědomte si, jaké myšlenky vaše trápení způsobily. Na začátku je vždycky myšlenka. Někdy se nám zdá, že tomu tak není a že emoce přišla jen tak — z ničeho nic je nám blbě a nemá to žádný důvod —, ale tak to nikdy není. Pokaždé když si dáme trochu práce, můžeme najít spouštěč. Tím může být zdánlivě něco vnějšího — nějaká vnější událost, kterou viníme za svůj stav, vyvolala v naší hlavě myšlenku a až tato myšlenka spustila zbytek. A protože jedna událost vyvolá v každém člověku jiné myšlenky, každý člověk reaguje na stejnou událost jinak.

Jeden se rozbrečí, druhý rozčílí, třetí dostane strach, čtvrtý se začne smát a pátého to vůbec nezaujme. Každý reaguje jinak, podle toho, v čem vyrostl, jaké má přesvědčení nebo co v životě zažil. Co si velmi často neuvědomujeme, je to, že svoje reakce, především ty vnitřní, můžeme zcela změnit, neboť v každém okamžiku svého života máme možnost změnit způsob, jakým smýšlíme, a je jedno, jestli jsme mladí, nebo staří. Jistě, v mládí to jde trošku snáz, protože naše mysl je flexibilnější a poddajnější. Čím jsme starší, je to trošku náročnější, ale v žádném případě se nedá říct, že by někdy bylo úplně pozdě. Pozdě není nikdy a my to moc dobře tušíme!

Někomu pomáhá, když si nejdříve uvědomí, odkud přijal svoje vzorce myšlení a chování, tedy když začne analyzovat své dětství, výchovu a raný vývoj a začne si dávat dohromady, že jeho myšlení není ve skutečnosti celé úplně jeho, ale z velké části je přejaté od těch, kteří ho v dětství a mládí ovlivňovali nejvíc. Někoho tyto dlouhé analytické cesty do minulosti příliš nebaví a raději přistoupí hned k tomu, že je začne měnit podle toho, jak je chce mít teď. Žádný přístup není špatný. Každému vyhovuje něco jiného.

Důležité je, aby na konci tohoto procesu byl člověk schopný své myšlení měnit a opravdu si ho vybrat.

Nám to často vůbec nedochází, ale myšlenky a způsob, jakým žijeme, jsou do velké míry stejné jako věci, kterési kupujeme v supermarketu. Je jedno, že jsme dvacet let nakupovali a jedli to samé, ale když se pro změnu opravdu rozhodneme, pak při každé další návštěvě obchodu(každý den) máme díky svobodě, která je nám vlastní, vždy možnost začít do košíku házet to zboží, které jsme doteď nekupovali. Jinými slovy, každý den můžeme myslet jinak a rozhodnout se, co si do hlavy pustíme a co z ní vyhodíme. Já vím, zní to jednoduše, ale lehké to není, protože zvyk je železná košile a dlouholeté myšlenkové dráhy mají hluboké stopy, avšak ty nové jsou zatím mělké a nestabilní. Nic to ale nemění na faktu, že možné to je a že při troše vůle a vytrvalosti to jde. Jde to!

Je důležité věnovat tomu každý den alespoň chviličku. Ideálním nástrojem k tomu je meditace. Ale neděste se. Vím, že většina lidí si pod slovem „meditace“ představí stav, ve kterém se musí oprostit od svých vlastních myšlenek a ideálně na nic nemyslet, ale takhle já meditaci nevnímám a vím, že kdokoliv ji takhle vnímá, dlouho u ní nevydrží, protože mu to prostě nepůjde. Já se meditaci věnuju už skoro pětadvacet let a jedno jsem se o ní s jistotou naučil — nemůžete meditovat špatně! Jediné chyby, které se můžete opravdu dopustit, je z jakéhokoliv důvodu nemeditovat!

Zapomeňte na to, co jste kdy o meditaci četli nebo slyšeli. Možná že to všechno byla i pravda, jenom je třeba si ujasnit, že meditace má mnoho a mnoho úrovní. A lidé se nejvíce dopouští té chyby, že se hned podle nějakého návodu vrhají na ty vysoké úrovně, které bez předchozího výcviku nemají šanci zvládnout.

Chvíli to zkouší, nejde jim to, nebo jen velmi ztěžka, a tak s tím seknou a celé téma doživotně zavrhnou. A to je ohromná, ohromná škoda. Jestliže nám něco může opravdu změnit život k lepšímu, je to právě meditace!

Abychom meditovali, musíme udělat pouze dvě věci — sednout si (neležet, abychom neusnuli) a zavřít oči. Cokoliv děláme v tomto stavu ve své hlavě, je už meditace. Je to takhle prosté. Můžeme jen tak pozorovat své myšlenky nebo přemýšlet o čemkoliv, co naši mysl právě zaměstnává, můžeme si opakovat afirmace (tvrzení, která se mají stát pravdou), můžeme si něco představovat, rozjímat, přát si, modlit se, děkovat apod. To nejdůležitější na tom celém je, že jsme sami se sebou uvnitř své mysli a že jasněji a zřetelněji než za bdělého stavu s otevřenýma očima vidíme, co se v nás odehrává. Při meditaci je těžké si něco nalhávat nebo něco zazdívat. Někdo by mohl namítnout, že se zavřenýma očima jenom přemýšlíme, a vlastně by měl tak trochu pravdu. Ale to sezení a zavřené oči u toho mají velký vliv. Když sedím na místě, tělo se zklidní, když zavřu oči, odpadnou vnější rušivé vjemy a já vnímám svoje nitro mnohem silněji než svoje okolí. A o to tu jde. Musíme se dostat do své mysli, začít ji prozkoumávat a měnit a to jde při meditaci nejsnáze. Tím považuji techniku meditace za uzavřenou. Budu se k ní dál vracet, ale tentokrát už jenom z toho hlediska, co všechno v ní můžeme řešit.

Jak se na život díváte, tak ho prožíváte

Jednou z věcí, které mi vždy velmi pomáhaly udržovat si lehkost myšlení a bytí nebo je znovu získat, byla pevná víra v to, že člověk je více než smrtelná hrouda z masa a kostí, kterou jednou, až mu odzvoní hrana, sežerou červi. Myslím si, že nejde žít v klidu a s nadhledem, pokud věříte v to, že tenhle život je ten jediný, který máte. Pak by totiž nic nedávalo smysl a hlavně by nemělo smysl se o nic snažit — a proč taky, když nikdy nevíte, kdy odejdete, a pak už nebude nic než tma? Zasvěcenci všech dob ze všech koutů světa vždy věděli, že lidská duše chodí na Zemi jako do školy a rodí se znovu a znovu, aby získávala zkušenosti, rostla, učila se a vyvíjela. Když tuto myšlenku přijmete a začnete ji trochu studovat a přemýšlet nad ní více do hloubky, strašně se vám uleví, protože si uvědomíte, že se nemusíte nikam hnát, ničeho se bát a už vůbec se nemusíte trápit ničím pomíjivým.