© René Melichar, 2021

ISBN 978-80-242-7161-3

Zákoník mé ženy aneb Obyčejné dny

Za důkaz, že je ráno a že ještě nejsem ve svém pokročilém středním věku po smrti, i když si naše dcera drze myslí něco úplně jiného (stejně i já jsem v sedmnácti letech uvažoval o pětačtyřicátnících), jsem si ten den dovolil považovat fakt, že slyším svůj telefon, na němž mám nařízené buzení. Časně ráno nebo lépe pozdě v noci mi profoukla obě uši rocková pecka australských elektrikářů, jejíž český překlad by mohl být asi takto: „Nechci nic, nechte mě bejt, beru všechno za pochodu, nepotřebuju důvod, nepotřebuju rým… jsem na dálnici do pekla…“

V půl páté zimního času jsem konečně dohonil nepohyblivou ječící technickou vymoženost a několika naučenými chvaty jí znemožnil další hlasité vyvolávání čerta, neboť reálně hrozilo, že se probudí má milovaná žena. A ejsíci by zbledli závistí.

Opatrně se sunu dolů po schodech vzhůru do pekla všedního dne. Čekají mne dvoje, neboť máme dům obohacený spíše vertikálně a někdo vymyslel, že my staříci budeme spát „ve věži“, jelikož schody údajně umí oddálit návštěvu nevítaného kamaráda Alzheimera, jenom si nemohu vzpomenout proč. Jenže víte, co to je?! Každý večer dostat znavené já až do nebes a každé ráno rozespalé a ještě unavenější dolů, aniž bych počítal schody něčím jiným než pleskajícími ploskami?! Už na prvních stupních jsem zjistil, že se někde stala chyba, zvlášť když jsem předlouhou sekundu bezmocně pozoroval plachtící, ztichlý mobil. O jeho přistání se dá jen těžko říct, že bylo hladké, a zvukový efekt doprovázející nabytí kontaktu telefon – schody byl ve ztichlém domě skutečně parádní. Hrozně jsem se lekl. Ne té rány, tu jsem logicky očekával, ale své ženy.

Jakmile jsme si odbyli společenské formality typu: „Dobré ráno, miláčku, taky ses vyspala dobře?“ a „Ježišmarjá, co se stalo!?“, přešli jsme k závažnější diskusi na téma „Komu ublížil pád“. Zatímco já se snažil vzkřísit parašutistu, který se bez padáku vrhl vstříc nevypočitatelnému osudu z mých jitřně méně šikovných rukou, moje líbezná žena ostřížím zrakem rentgenuje schodiště. Je zvláštní, že se nikdo nezajímá o to, jestli jsem náhodou nespadl já a fatálně si neublížil… Nejsem si tím totiž ani sám po ránu úplně jistý. Za pár minut jsem se dozvěděl, že je nutné, aby se ze schodů padalo opatrně, ať je to, co je to, nejlépe však vůbec, jelikož by to mohlo způsobit újmu na zdraví. Schodům.

Zákon je nejvyšší normou, která předepisuje nebo omezuje jednání, nebo jinak – všeobecně platné pravidlo, jemuž se člověk musí podřídit. Své o tom věděl i sám Karel IV., když se pokusil vydat svůj zákoník, jenže přes odpor vyčůrané šlechty mu to neprošlo. Nemám ambice se o něco takového ani vzdáleně pokusit, obzvlášť když máme doma vyčůrané jen děti, kterým odpor nekladu. Ovšem ten den se ve mně cosi pohnulo…

Notýsek a tužtička podle dcery prý není cesta z mé celoživotní naprosté nemožnosti a „ouldskůlu“, a tak se během onoho obyčejného dne pokouším do svého telefonu diktovat poznámky. Jednak abych i příště věděl, kde jsou mantinely, odkud vane vítr, kam až můžu, které chyby neopakovat, a jednak se mi to to ráno jevilo zábavné. Připadla mi malebnou myšlenka, že stvořím sbírku zákonů, kterými se musím řídit. A možná i trochu chci, jelikož svou ženu miluji…

A teď – jak to bylo doopravdy.

Včera večer. „Ty jsi zase nezamkl dveře?“ prosvištěla vzduchem výčitka schovaná do jednoduché otázky. To slůvko „zase“ hovoří jasně. Nemám ho rád.

„Asi jsem zapomněl,“ returnuji upřímným přiznáním.

„A kolikrát jsem ti to už říkala?“ tázací věta doplňovací, jelikož na ni nelze odpovědět ano – ne.

Co na to říct? Mockrát? Ani jednou? Přece uznáte, že nemohu přiznat, že někdy pánský filtr jede na plné obrátky, až se zavaří a filtruje pak veškerou zásadní komunikaci. Mám mozek zahlcený snahou aspoň trochu pochopit teorii superstrun, neboť slučuje obecnou teorii relativity a kvantovou mechaniku a já v obojím mám děsný guláš i přes Hawkingovu snahu vysvětlit problém obyčejnému člověku.

„Posloucháš mě vůbec, když ti něco říkám?“ trefa do černého. Tady máme tázací větu zjišťovací, i když tazatelka správně tuší mou nevyřčenou nesprávnou odpověď. „Nebo si nic nepamatuješ!“ dodala.

Žena si pamatuje všechno. Jako vážně VŠECHNO! Co mi kdy řekla, co jsem na to řekl já, co jsem měl při tom na sobě, že v tu chvíli drobně pršelo a zrovna nám vykvetla ta žlutá orchidej a její maminka si z knihovny omylem přinesla knihu, kterou už četla, takže její manžel ji láskyplně běžel vyměnit, a syn ten den dostal dvojku z prvouky. My máme doma orchidej?!

„Nevím, já nic nevím, prostě zamknu,“ zamykám dveře, „a problém je vyřešen!“ Není. Zůstal tu s námi. I s mým neoblíbeným „zase“. Dostávám zaslouženou „čočku“, i když jsem problém vyřešil „na místě“. Dopravní policista by měl radost a nechal by mne pokračovat v jízdě, ovšem moje žena…

A tak abych předešel podobným nepříjemnostem, rozhodl jsem se veškeré při- a u-pomínky spolehlivě zaznamenat a později si je pročítat třeba na záchodě, kde se mi dobře čte, abych byl připraven a hoden života domácího. A ženu tím určitě báječně naštvu, když si to později budu před ní pročítat a kontrolovat správnost jejích „už jsem ti to říkala!“.

Těsně před usnutím jsem tajně vytáhl telefon a slavnostně si pod peřinou nadiktoval první zákon:

Poslouchej trpělivě, když ti žena hubuje. I když to opakuje 7x za deset minut. Měl bys ocenit, že pokaždé jinými slovy. Dělá to pro tvé dobro. Neříkej na to Ano. Nemlč. Nekoukej. Můžeš za to!

Neubližuj schodům necitlivým pádem – byl tedy druhý den ráno druhý poznamenaný zákon.

Tři čtvrtě na pět. Dech lokomotivy. To je sice úžasná píseň mých oblíbených Jethro Tull, ale teď je to moje funění. Dvoje seschody jsem zvládl v pohodě, ale něco jsem si zapomněl, myslím, že ponožky, jelikož jsem bos, pročež dvoje doschody mi právě krutopřísně ubližují. Nehraničí tohle se sportem?! Už chápu, jak schody bojují proti zapomínání! Strachem ze součtu vyšlapaných. Moje babička říkávala: „Co není v hlavě, musí být v nohách.“ Konečně tomu na vlastní kůži dobře rozumím. Vyčerpaný stojím před umyvadlem a snažím se zpátky zavolat svůj dech, chytit odstín pleti aspoň trochu méně modrý a vyčistit si zuby. Když se mi konečně podařilo nevdechnout kartáček a omýt si tu věc, která na mne kouká ze zrcadla, chci se utřít. Jdu přes celou koupelnu směrem k osušce. Pokapanou podlahu průběžně utírám právě navlečenými čistými ponožkami, abych jako každé ráno zahladil stopy a neměl průšvih. Jdu po paměti, mám v očích vodu a vodní clona je prevít. Nahmatal jsem měkké voňavé. Zhruba deset na minus sedmnáctou sekundy přemýšlím o tom, co to s osuškou učinila naše nová sušička, která mi, mimochodem, buď zkracuje trička, nebo zvětšuje břicho. Nejsem si jistý. Budu se na to muset zaměřit. Znalí tvrdí, že jsou po jejím zásahu ručníky hebké. Nečekal jsem ovšem, že až tak a že mi dotek bude připomínat hebká ňadra mé ženy…

Diktované poznámky do vznikajícího zákoníku: „Ty vole, proč nespíš?!“ není pěkné pozdravení ba ani milá ranní lichotka pro manželku.

Nekapej obličejem na podlahu.

To, že ponožky byly dočista čisté, jí samou vyprané, prý není polehčující okolnost.

Osuška, kterou si utíráš prdel, byť čistou, není k utření obličeje! (Omlouvám se za vulgarismus, ale zákon je zákon a je třeba jej sepsat co nejpřesněji, aby se nějaký šťoura nedobral nesprávného výkladu.) I v tomto případě jsem se pokusil o obhajobu bez advokáta, ovšem plytký a od boku vystřelený argument, že zrovna tohle nechávám jen uschnout, aby jemné bylo, byl mou, nevím proč nespící, zákonodárkyní – jemně naznačeno – defenestrován.

Pět hodin. Přesně. Presovač presuje espresso a vyrábí mimo lahodné a životodárné kapaliny i značně silné mechanické vlnění v prostředí, které, jak jsem se dověděl, vraždí spravedlivý spánek údajně hodných milých lidí (ve skutečnosti malí zlí a moje žena), kteří vstávají mnohem později než já. Několik týdnů bádání a výzkumu, kdy jsem kávotvora omotával ručníkem, který mi pak nešel vyprat („já netuším, kam se poděl, nenechali jsme ho u moře?“), kdy jsem hlučítko zkoušel chovat, neboť jsem si byl jist, že vibrace pak budou slabší a zvuk méně vehementní, ale opařené břicho bylo palčivě proti, kdy jsem zkoušel odejít z domu kávyprostý, ovšem spánek za volantem není bezva kamarád, kdy jsem utratil horentní sumu za kávy na pumpě, skončilo dnešním zápisem zákona:

Kávu si vař doma, u benzínky je příliš drahá, my to holt nějak vydržíme. Jen nevím, jak se píše ironický a mírně vyčítavý tón.

Šest. Jsem v práci. O tři čtvrtě hodiny dřív, než je nutné, ale děsí mne šance přijít pozdě. Dneska si hraju na střihače. (Ne, dcero, ne ovcí, ale „televíze“!) Zvláštní práce. Celý den, celé týdny je člověk zavřený v malé místnosti bez oken, v takové ďouře, ve které nerube uhlí, nýbrž televizní seriál, kde přes kamery kolegů a přes monitory pozoruje seriálové herce. Znám dokonale jejich tváře, každé jejich gesto, úsměv, umím číst jejich pohledy, poznám, kdy za pár vteřin zapomenou text, vím, jakou mají doopravdy náladu… Znám je možná líp než kdokoli jiný. A oni na oplátku vůbec netuší, kdo jsem já, mnozí mne nikdy neviděli… Sám uprostřed spousty mně známých a přitom cizích lidí. Vždyť říkám, divná práce.

Krátce před polednem mi pípne zpráva z domova. Jů! Hurá! Hřeje to u srdce. Aspoň někdo si vzpomněl, že žiju, že doopravdy existuju! Kdopak mi, moje milovaná ženo, píše? Vysavač. „Právě jsem dokončil úklid.“ Koukám na to jak astronaut na dírku v Sojuzu, jelikož jsem dávno zapomněl, že s námi ještě bydlí někdo, kdo umí psát.

V práci se už nic zaznamenáníhodného nepřihodilo, NASA se po osmi stech pokusech o probuzení rozloučila s „Opy“, já jedu domů svým malým modrým vozítkem, které je stejně staré jako to na Marsu. Jen bylo o něco levnější a pořád funguje. To bude dobrou údržbou zodpovědného majitele a dočista nevědeckým přístupem… V mém novém městě je semafor neboli v doslovném překladu „nositel znamení“. Ono je jich tam víc, ale tenhle je mi nějak zvlášť nesympatický. Zastavuje mne. I v noci. Rozčiluje mě to. Přijíždím k němu a svítí červená. Vždycky. Sotva zastavím, udělá mi zelenou. Ve dne, večer, ve dvě ráno. Dneska taky. Jedu krokem, červená. Musím na to přijít! Otáčím se a znovu. Jedu rychle, červená. Tak ještě jednou… Když jsem se asi po patnácti minutách dostatečně vyřádil, zjistil jsem, co jsem dávno věděl. Musím zastavit, aby se zelenalo. Proč? Buď je to místo značky Stop, jen dražší a složitější řešení, jelikož to má čidlo, sloup, žárovky, kabely…, nebo protože prostě proto…

Jsem před domem, kde řádí živlové. Sněží, prší, fouká, co vám budu povídat, hnus. Běžím k odemčeným dveřím, abych okusil teplo domova.

„Veliteli, jsme na místě činu. Žena zavraždila muže, 35 bodných a dvě střelné rány, pak mu usekla hlavu a tělo se pokusila spálit. Motiv – šlápl na podlahu, kterou právě myla.“ – „Zatkli jste ji?“ ptá se velitel do vysílačky. „Zatím ne, čekáme, až uschne podlaha…“

Vtip, který se mi tuhle zjevil na socsíti a který vůbec, ani trochu, není vtipný!

„Počkej chvilku, teď jsem vytřela!“ řekla moje milovaná žena. Sedím v autě, neboť se mi nechce moknout a mrznout, nerad totiž lámu rukávy, a když jsem nedávno rozbíjel kulicha o chodník, koukali na mne sousedé zase divně. Čekám, až dostanu znamení. Zvláštní je, zkoumám to již několik let, že moje úžasná vytírá vždycky, když se blížím domů, ovšem aniž by tušila, kdy tento lahodný okamžik nastane.

Diktuji: Moje žena je semafor. Chodit domů, až to uschne.

Vtip jsem poslal ženě a dostal signál. Můžu domů. Boty si zouvám na přiložené rohožce hned za dveřmi jako obvykle. V ponožkách jdu…

„Sem nešlapej,“ povídá můj semafor. „Tady je spousta písku, pořád ti to říkám,“ nějakým omylem vynechala slůvko zase.

„Není náhodou právě vytřeno?“ ptám se submisivně, jelikož nechci počítat bodné rány.

„Je, ale aby sis zvykl, že tu je vždycky spousta písku od dětí,“ dozvěděl jsem se a připsal tak další paragraf do zákoníku: Po zutí bot nešlapej blízko ke dveřím. Šlapou tam děti…

„Tatínku! Dneska jsem pochopil, že jsem po tobě!“ vítá mne konečně doma náš devítiletý syn.

Nadmul jsem se, i když tlustý už jsem dost, a i přesto, že jsem dnes nic s cibulí nejedl. Tak to bude pýcha. Házím výmluvné pohledy na svou ženu, aby viděla, jak se také dá vyjádřit úcta k někomu, kdo si to opravdu zaslouží. Zasnil jsem se. Ano, nebudeme si tu nic nalhávat, je chytrý, možná až mírně geniální po mně. Matematika mu jde sama, škola ho baví, jako budoucí inteligent zvládá chaos, jelikož je díky mým genům schopen vyznat se v prostředí, které si sám dovede vytvořit a které jeho maminku přivádí k záchvatům uklízecí mánie. Také jsem jako dítě ve svém pokoji přes pár odložených drobností málokdy spatřil podlahovou krytinu a i mně hnijící zbytky svačin nadouvaly školní batoh. To se ale u něj, stejně jako u mne, věkem změní. K horšímu.

Na druhou stranu ho budu muset trochu poučit a požádat ho, aby se nad sebou drobet zamyslel. Ne, k úklidu synka nabádat nehodlám, v této tematice sám trochu plavu, jde o jeho nevhodné chování. V den pololetního vysvědčení se děti ve škole neučily, hrály spolu stolní i jiné hry a byly šťastné, že se nemusí učit. Myslím, že i paní učitelka si užívala relativního volna. Ne tak náš megahujer, který požádal šokovanou učitelku o „pár pracovních listů z matematiky a češtiny“. Tak tohle já neznám. Holt prý některé geny mohou zmutovat. Některé ale ne. Pohladil jsem ho po vlasech: „Také je jednou nebudeš mít,“ usmál jsem se na něj a příjemným tónem plným očekávání se konečně zeptal: „V čem jsi po mně?“

„Jsme oba někdy směšný a už začínám bejt chlupatej jako ty!“ radostně povídá devítiletý kluk a ukazuje mi pár svých prvních tmavých chloupků na noze…

Pozdě večer. Já umyl sebe, žena po mně koupelnu. Nenechala se přesvědčit, že jsem ji zanechal čistoskvoucí, že jsem se snažil, že jsem tentokrát nestvořil velkou potopu, že jsem i správnou osušku použil…

Popíjíme spolu jiskřivé prosecco, žena mi něco hezkého vypráví a já si do telefonu píšu zřejmě poslední dnešní položky zákoníku:

Utírej se opatrně, línáš! Já vím, že za to nemůžeš, že jsi trochu medvěd…

Proboha, neuklízej!

P. S.:

Poslal jsem svůj návrh zákoníku do prvního čtení své ženě, neměla-li by nějaký ten pozměňovací návrh, či snad doplnění, abych si byl jist, že jsem žádnou zásadní důležitost neopomněl. V tu chvíli přešly mé zákony do ilegality, včetně jednoho nového:

Ticho léčí.

Zatím to vypadá, že budu doma dlouho zdráv.

Vzal jsem ženu za ruku aneb Nejsem já romantik?

Moje milovaná a v našem domě moje nejoblíbenější žena, která si, nešťastná, nevzala Pištu Hufnágla, alebrž mne, mi tvrdí, že nevím, co to je. Že nemám ani snahu to pochopit. Že je mi to cizí. A když už to konečně vypadá, že bych k tomu mohl nějakým omylem dospět, vždycky a neomylně do toho drcnu a rozbije se to. A proto prý to se mnou není jednoduché.

Jelikož jsem ale její na úřadě podepsanou oporou v situacích i nevlídných, vzal jsem si na pomoc slovník cizích slov a žádané heslo poměrně rychle vyhledal, pročež ho tu teď uvádím: „Představy plné neobyčejnosti, fantazie, pohádková, tajemná krása, půvab… prožitek nevšedních událostí spojený s idealizovanými představami“.

S trochou tolerance by se dalo říct, že tohle je mnou nalezená definice té záležitosti, o kterou jsem podle mé ženy od narození zcela ochuzen. Bystřejší již tuší… Romantika.

Co mají ženy na romantice? Proč ji po nás mužích (podle ženy „občas, aspoň někdy“, podle muže „pořád, pořád, pořád“) vyžadují? A kde k takové muže drásající idealizované představě čehokoli (nedej bože, chlapa), proboha, přišly, když mužská definice romantiky je díky trvale zastydlé pubertě tak prostá – sex? Není to jen podobně zastydlý dívčí sen o rytíři na bílém koni, když doma má trubku, který z koně zná jen salám? Ani na jedno „zastydnutí“ podle mého skromného výzkumu aspirin nezabírá. Ten je prý dobrý akorát proti infarktu, ke kterému nás jednoduché muže složité a po romantice prahnoucí ženy dříve či později přivedou…

„Půjdu do kina,“ pípla mi esemeska. Od mé ženy.

„S kým?“ ptám se logicky a trochu žárlivě, neboť bych spíš očekával zprávu typu: „Půjdeme spolu do kina?“

Udělal jsem zběžné kontrolní hlášení k daňovému přiznání našeho devítiletého manželství a nenašel jediný důvod, proč bych měl být svou milovanou ženou ochuzen o společný kulturní zážitek z uměleckého kousku tvůrců, kteří se jistě velmi snažili, aby jejich film stál za to, abychom ho po zaplacení vstupného viděli. Dokonce bych sázel na zprávu „Půjdeme spolu zase do kina?“, protože jsme nedávno… Pokud si správně pamatuji, naposledy jsme byli na bijáku sami bez dětí před třemi… pěti lety. Jejda! To to utíká!

„Sama,“ odpověděla. Na nic jsem nečekal. Nemohu přece nechat jít svou ženu opuštěnou, samotinkou a bezbrannou do tmavých, popcornem a kolou zahnojených zákoutí!

„Rád půjdu s tebou,“ oznámil jsem své ženě láskyplně a obratem.

„Ale to je romantický film!“ odepsala. To, že vyděšeně a varovně, jsem se mezi řádky nedočetl.

„No právě!“ hlaholím textově a dodávám, že pro svou ženu si přece ubrousím nohy pochodem až na světa kraj a že to bude příjemný večer a že nevím co. Pro sebe jsem si dodal, že to snad nějak přežiju.

Vyrážím z práce, snad to stihnu. Cestou přemýšlím o tom, proč mi zase svítí kontrolka Porucha motoru a proč nadšeně spěchám na romantický film. Jak mohou být tvůrci romanťáren tak neskutečně škodolibí a hnusně cyničtí, když našim ženám předhazují chlapy, kterým se my běžní nikdy nepřiblížíme?! To pak na plátně či v televizi sledujeme navoněného vyčistěného svalnatého elegána, kterak se galantně, světácky a hlavně v dokonalém obleku a vlastníma rukama vyžehlené košili dvoří ženám, které jsou obvykle vdané za nějakého ušmudlaného pitomu, kterého sežrala hypotéka, krize středního věku a podkožní tuk. V lepším případě se mohou dvořit krásné vdově, jejíž manžel právě šťastně zemřel, jelikož byl nemocný a pil příliš mnoho kávy. Ovšem v pohřebním případě se o pitomovi mluví aspoň na začátku romantické gulášovky hezky a vdově trvá o něco delší chvilku, než poběží s novým krasoněm po prosluněné pláži vstříc novým zítřkům za zvuků vzlykající dámské poloviny kina. Na nejděsivější scénář se bojím i pomyslet. To se z původního zapšklého a hygienou neoplývajícího záporného hrdiny stane kouzlem jeho ženy a téměř neodvratně číhajících parohů tvor, který se zamyslí, zhodnotí se, jde do sebe a vyklube se z něj znovu milovaný dokonalý muž, který ve finále hned po seskoku padákem a kompletní depilaci z tajně ušetřených peněz koupí své milované ženě něco třeskutě ušlechtilého, namátkou zlato, ušlechtilý diamant nebo ještě ušlechtilejšího koně, protože je to vůl (to mně by se líbil třeba bagr).

Moje žena, voňavá a hezky oblečená, na mne čeká. Já právě doběhl z práce uválený čtrnácti hodinami a sedmi kávami, abych to přežil, týden neoholený, v pracovní a čtrnáct dní nošené mikině, jelikož byla ještě dnes ráno z mého úhlu pohledu úplně čistá, neboť přece nejsem prase, a táhnu s sebou mnoho nově nabytých kilogramů, protože na pohyb mi nezbývá čas…

Před kinem a pozdě večer. Stojíme frontu u pokladny. Žena se ke mně nakloní, jako by mi chtěla dát pusu. Zahřálo mne to u srdce, někdo by určitě dokázal naměřit značný elektrický proud, který mnou projel a udělal mi hezky. Bude to bezva večer! Špulím rty k polibku. Marně. Žena šeptá. Výhružně.

„Budeš zticha. Nebudeš mít cynické a ani jiné debilní komentáře, já si ten film chci užít!“

Sedadlo je měkké, tma černá, myslím, že ten film se mi bude líbit… Jen se musím včas vzbudit, abych nezničil romantické souznění. Z posledních sil mžourám na plátno, kde se začínají dít věci… které mne dokonale probudily.

„Ježišmarjá, vždyť to vypadá jako televizní seriál a ne film! Samej detail, furt střih! To je klip? To už je jako ten hezkej film? Teď byl vidět mikrofon! Aha! Noc se pozná jenom podle rozsvícených lampiček! Kamera v odraze, tam v okně, vidíš?!…“

Také jste si všimli, jak se umíme změnit v odborníky na cokoli, sledujeme-li něco z dostatečného povzdálí? Já například stejně dobře umím i hokej, teorii malířství a jadernou fyziku (a sex, samozřejmě).

Pak mne ale nějakým nedopatřením (myslím, že to byl třetí varovný pohled a páté „pst!“ mé ženy) vcucnul děj. Od té doby, co máme děti, se mi v hlavě cosi porouchalo a často se přistihnu, že mne dojímají scény dětských animovaných filmů, které u nás běží dokola, že tiše a tajně pláču, když se rybička Nemo vrátí domů, když Wall-E najde svou Evu, když si Shrek a Fiona konečně řeknou Ano. Pozoruji se s velkým znechucením a studem, před dětmi a ženou raději cynicky utrousím, že už se to nedá vydržet, a běžím si poplakat na záchod.

Získaná porucha myšlení se dostavila i tentokrát, přiznávám, a já tajně zatoužil po blízkosti filmového happy endu, jelikož mi udělá hezky. Když jsem si už zhruba čtvrthodinku před koncem začal být naprosto jistý, jak to dopadne, že se mé zakončení fiktivního děje, které je ve všem podstatném šťastné pro hlavní hrdiny, skutečně a neodvratně dostaví, neboť láskyplný děj byl děsivě předvídatelný asi sedm minut od úvodních titulků, začal jsem ke svému upřímnému překvapení potichu štkát. Zvlášť, když jsem si k tomu znovu přečetl částku na vstupence… Žena mi najednou zmáčkla ruku a naklání se ke mně. Špulím rty k romantickému polibku, jelikož nálada promítané slaďárny si to žádá.

„To sis na sebe nemohl vzít něco lepšího?“ zašeptá.

Konec. Titulky. Poctivě je čtu, neboť jako člověk z podobné branže vím, že je to slušnost. Navíc tím divák v sobě nechá doznít atmosféru filmu a často se zamyslí nad dějem i sebou samotným. Otočil jsem se na svou ženu, abych zjistil, jestli jsme naladěni ještě na pozdní večeři při svíčkách, nebo snad i na jiný pěkný romantický závěr večera.

„Nic neříkej!“ Jako bych v jejím hlase zaslechl prosbu a přeslechl varování.

Snažím se mávnutím ruky zachovat romantickou atmosféru: „O té paštice ze zlomených a pak láskyplně tepajících srdcí a šlechetných pohnutek se stejně nic říct nedá…“ K technickým zádrhelům filmu jsem se, bohužel, už nedostal.

Cestou k autu se žena do telefonu kamarádce chlubila, že byla se svým manželem na tomhle filmu a že byl krásný (ten film) a na přesdržku (manžel) a že prvních patnáct minut měla s odbornou přednáškou romantického ignoranta (taky manžel), který ji za ruku vezme, jen když si o to řekne.

Vzal jsem ji za ruku. I když si o to neřekla. A pak že nejsem romantik.

O pár dnů později.

„Půjdeme spolu do divadla,“ usmála se na mě moje žena s tím, že dostala vstupenky od kamarádky a že hra se hraje po celém světě a je to trhák, takže bychom si za dva týdny spolu měli vyrazit. Mezi řádky jednoduché věty se mi podařilo vyčíst její úlevu, která vytryskla z přesvědčení, že divadlo se mi bude mnohem hůř nevhodně komentovat, jelikož by to mohlo narušit představení, a jako člověk plachý a stydlivý bych těžko snášel exemplární vyvedení z hlediště. „Divadlo máš přece rád!“ dodala s upřímnou nadějí.

Název představení mi chytře sdělila až při obloženém chlebíčku za pětatřicet ká čé ve foyer divadla. Někde jsem se dočetl, že to zvláštní slovo označující společenské prostory v divadle určené k oddechu a osvěžení diváctva původně označovalo ohniště. Nevím proč, ale zdálo se mi to ve zdejším divadle příhodné.

Rychle jsem na telefonu našel, o čem že to bude, abych pak v hledišti nechápavě netápal. Vyskákala na mne hesla jako vztahy, láska, nenávist a naskákaly mi pupínky… Druhý chlebíček jsem s díky odmítl a krátce po třetím zvonění vstupujeme do sálu.

Hlediště je poloprázdné. Abych nebyl za pesimistu a škarohlída, bylo vlastně poloplné. Tedy za předpokladu, že malinko znásilníme matematiku a umaneme si, že celek lze rozdělit na zhruba dvě nestejně veliké poloviny. Přední řady byly obsazené dramatického umění chtivým publikem, ostatní zejí. Zkrátka zadní řady, pokud za zadní počítáme zhruba dvě třetiny sálu, byly úplně prázdné. Přes to všechno se na představení těším, protože divadlo mám opravdu rád, s chutí se obohatím kulturním zážitkem, podívanou, která kdysi dávno zřejmě vznikla z pravěkých slavností a rituálů, později to vzali do ruky staří Řekové, a i díky jejich dionýsiím tu teď mohu brouzdat hledištěm, sednout si a hledět…