Přeložil Jan Kafka

MARADONA: The Hand of God

Jimmy Burns

Copyright © Jimmy Burns, 1996, 2010

This translation of Maradona: The Hand of God is published by Euromedia Group by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Translation © Jan Kafka, 2021

Cover photo © Globe Media/reuters/Gary Hershorn

Cover design © Phil Beresford

ISBN 978-80-242-7835-3

Věnováno Vikki

„To díky Bohu hraju tak dobře. Proto se vždycky před vstupem na trávník křižuju. Kdybych to neudělal, měl bych pocit, že jsem ho zklamal.“

Diego Maradona

„Pelé byl takřka všestranný. Maradona už byl komplexní. Pracoval tvrději, víc trénoval a byl šikovnější. Smutné je, že si jej budeme pamatovat z jiného důvodu. Že si ohýbal pravidla tak, aby se mu hodila do krámu.“

Sir Alf Ramsey (1986)

„Nejvíc pochybuju o tom, že je dostatečně lidsky vyspělý na to, aby jej oslavoval celý svět.“

Pelé o Maradonovi

„Slávu člověk pozná, když mu každý týden stále častěji někdo volá a chce po něm rozhovor, na který nemá náladu a který odmítne; když jej na ulici zastavují neznámí lidé a chtějí autogram; sláva člověku brání vychcat se u stromu v parku, protože má strach z poldů a titulků v novinách druhý den ráno, nebo se odvázat a udělat ze sebe blbce na tanečním parketu. A když nějaký podobný průšvih praskne, je to sláva, která člověku brání jen tak vyrazit do baru a opít se do němoty. Je to sláva, kvůli níž nemůže být člověk přehnaně zachmuřený.“

Norman Mailer, The Prisoner of Sex

PŘEDMLUVA

Tato kniha vypráví příběh fotbalového talentu od přírody, který uvěřil, že je Bůh, a nakonec na to doplatil. Během prvních šestatřiceti let života Diega Maradony (1960–1996) byl svět svědkem přeměny fotbalu z oblíbené volnočasové aktivity v mezinárodní sport číslo jedna, v němž se jak fotbalisté, tak fanoušci a kluboví představitelé dostali pod takový tlak médií a reklamy, jaký si ještě před třiceti lety sotva někdo dokázal představit. Maradona sice tvrdil, že odjakživa patřil mezi obyčejné lidi a že hrál vždy především pro ně, stal se však jednou z klíčových součástí obřího soukolí poháněného neustále rostoucími přestupovými částkami, penězi z vysílacích práv, od sponzorů a z prodeje reklamních předmětů.

Mám pár koníčků, kterým se věnuji ještě o něco raději než hraní fotbálku v létě na španělské pláži nebo anglické víkendové čutání s kamarády. Nade všechno si užívám, když stojím s rodinou či přáteli v ochozech stadionu, ať už je to Nou Camp, Wembley, nebo La Bombonera, a spolu s ostatními lidmi se oddáváme sledování hry. Jsem napůl Španěl a napůl Angličan se špetkou italských genů. Mohu tedy bez obav prohlásit, že klidně o sobotách fandím Newcastlu nebo Barceloně a v neděli zase AC Milán či Boca Juniors. Věřím, že fotbal je skutečně hrou pro každého.

Narodil jsem se ve Španělsku a vyrůstal jsem jak v Evropě, tak v Jižní Americe. Nedalo se tedy vyhnout tomu, aby mě uhranulo právě Maradonovo umění. Pokud jej chce člověk alespoň trochu pochopit, musí sledovat, jak hraje, obdivovat jeho nadpozemské finty, oddat se kouzlu jeho osobnosti – zaměřit se právě na to, čím dostává do varu své fanoušky a vaří krev v žilách svých nepřátel. Maradonovo počínání na hřišti opisovali a komentovali sportovní novináři častěji než výkony kteréhokoli současného sportovce. Bude tedy těžké vypíchnout ty podstatné momenty.

Zvolil jsem sice některá utkání jako názorné příklady toho, jakým talentem Maradona byl, avšak tato kniha má ambici být víc než jen pouhým popisem kariéry nadaného hráče, který střílí branky. Maradona mě zajímal především jako jedinečný společenský, politický i náboženský úkaz. Proto jsem se pokusil jít za obraz Maradony jako fotbalového hráče a věnovat pozornost mýtům, pověrám a politickým intrikám v jeho rodné Argentině, které jej provázely po celou kariéru, a ponořit se do světa jeho osobních zájmů, manipulací ze strany lékařů a přivírání očí nejvyšších světových fotbalových činitelů. Vším tím je nabitý relativně krátký život plný mimořádných událostí a osobních krizí.

Práce na této knize nespočívala pouze v mnohdy nebezpečném bádání a cestování, ale vyžadovala rovněž spolupráci mnoha lidí, díky nimž jsem hlouběji pronikal do tajemného světa Diega Maradony, který se kolem něj zformoval a který se snažil lakovat jeho pověst na růžovo. Když jsem jej v roce 1982 poprvé viděl hrát, tak se mu proti Rusům zrovna moc nedařilo. Jeho a moje země tehdy právě roztáčely kola války o Falklandy a nikdy by mě nenapadlo, že mu budu za tolik vděčit. Stadionem River Plate se právě neslo hlasité skandování: „Kdo neskáče, je Angličan,“ a všichni poskakovali. Připadal jsem si podobně jako můj otec, který byl za druhé světové války anglickým tajným diplomatem v Madridu, kde navštívil býčí zápas a náhle se rozezněla německá hymna. Díky Maradonovi jsem pochopil, proč je fotbal tak důležitý a jak může člověku pomoci překonat i ty nejobtížnější okamžiky v životě. Neměl jsem dostatek peněz, trpělivosti ani dobré vůle, které by mi zajistily hodiny nahrávek rozhovorů s předmětem mého zájmu, ovšem někde v polovině výzkumu mi Maradonův psycholog sdělil, že jsem na dobré cestě zjistit o Diegovi víc, než si připouští on sám. To mi potvrdil i Ossie Ardiles: „Když píšeš knihu o Diegovi, musíš skousnout, že pravda bolí,“ pověděl mi. Ossie byl jedním z mála hráčů, příbuzných a přátel, kteří mi pro tuto knihu nakonec odmítli poskytnout rozhovor s tím, že jde o neautorizovanou publikaci a že nechce dávat v sázku dobré vztahy s Maradonou. Takového postoje si cením více než těch, kteří mě odmítli proto, že toho sami měli příliš co skrývat. Tato kniha by ovšem nevznikla bez pomoci mnoha lidí jak z Maradonova nejbližšího okruhu, tak mimo něj, kteří mě zahrnuli množstvím poznatků, komentářů a faktických údajů.

Někteří z nich si přáli zůstat v anonymitě, jiní souhlasili s plnými citacemi, o něž se v knize zhusta opírám. Obzvláště vděčný jsem Jorgemu Cyterszpilerovi, Carlosi Bilardovi, Césaru Menottimu, Marcosi Franchimu, Vincenzovi Siniscalchimu, Nicolauovi Casausovi, Settimiovi Aloisiovi a Terrymu Venablesovi za to, že si na mě ve svých nabitých diářích vyhradili čas.

Peter Parker, Maria Laura Avignolová, Marcela Mora y Araujová a Gabriela Cerrutiová mi vždy oddaně pomáhali především na začátku mé práce.

Nejvřelejší díky patří rovněž všem těm, kteří se rozličnými způsoby podíleli na vzniku této knihy. Ve Spojeném království to jsou Simon Kuper, Peter Aspden, Simon Greenberg, William Lewis, Clay Harris, Andy Anderson, Robin Pauley, Richard Lambert, Nina Higgsová, Brian Glanville, Tony Mason, Alan Tomlinson, Esteban Cichello Hübner a veškerý personál Britské knihovny v Londýně a knihovny Financial Times, který mi vždy ochotně pomáhal. Ve Španělsku to jsou Tom Burns, David White a „Isa“ z madridské redakce Financial Times, tiskové oddělení a knihovna FC Barcelona, „El Lobo“ Carrasco, Paco Aguilar, Luis Fernando Rojo, Manolo Salcedo, José Manuel García, José Vicente Hernaez a celá redakce deníků Marcaa El País; ve Francii pak Alejandro Valente a všichni z časopisu France Football; v Itálii pak Candido Cannavo, Andrea Bungiovanni, Eli Trifari, Rosario Pastore, Jennifer Gregová, Gustavo, Angelo a všichni z deníku Gazzetta dello Sport, Robert Graham, Bruno Passarelli, Julio Algañaraz, Franco Esposito, Martin Bokhart, Gerardo Kaiser a všichni z britského konzulátu v Neapoli, Carlo Juliano a veškerý personál SSC Neapol, personál hotelu Paradiso, Cristiana Sinagraová, Juan Carlos Laburu a Paolo Paoletti. V Argentině jsou to dále Roberto Guareschi, Ricardo Kirschbaum, Mariano Hamilton, Ricardo Roa, Horacio Pagani, Nestor Straimmel a celá redakce deníku Clarín, Guillermo Blanco, Jorge Ruprecht, Ernesto Cherquis Bialo, Amy Wrightová, Fernando Niembro, Ezequiel Fernández Moores, Judith Evansová, Mariano Grondona, Daniel Antonio Strada, Andrés Federman, Mathew Doman, David Pilling, Rogerio García Lupo, Silvina Wagnerová, Isidoro Gilobert, Pablo Llonto, Margarita Mitchellová, Emilio Mignone a Oscar Davila.

V Buenos Aires bych pak chtěl zvláště poděkovat Soni de Garcíové a hotelu Principado, Dianě Tussieové, Johnu Fernandesovi a všem pracovníkům letecké společnosti Aerolinéas Argentinas jednak za jejich přátelský přístup, jednak za jejich pomoc při přepravě. Dále pak bývalým i současným představitelům FIFA včetně Andrease Herrena a Guida Trognoniho. Má agentka Caroline Dawnayová mi byla v Londýně vždy oporou a stejně tak redaktorky Penny Phillipsová, Jocasta Brownleeová a Caroline Taggartová.

Po celou dobu práce na projektu mi však nikdo neposkytl tolik srdečné podpory a nebyl mi takovou inspirací jako Vikki Orviceová. Jí a Fredově památce patří největší poděkování ze všech.

UMÍRAT S DIEGEM

V tomto úvodu odhaluji dva příběhy, lépe řečeno se oba příběhy díky mým setkáváním s geniální, avšak tragickou postavou profesionálního fotbalu sbližují a splývají v jeden.

Vypráví o tom, co Diego Maradona pronesl a udělal poté, co tento jeho neautorizovaný životopis nazvaný Boží ruka spatřil světlo světa, a rovněž pojednává o zvláštní proměně, která se v souvislosti s psaním o něm udála v mém životě. Zdá se, že jsme se oba navzájem trochu poznamenali.

Mám mu za zlé, že na začátku září 1996, kdy se má kniha pomalu dostávala na pulty knihkupectví, přijel do Londýna a snažil se jejímu zveřejnění zamezit. Trefil se zrovna do okamžiku, kdy jsem procházel fází úzkostné nečinnosti, zatímco u něj se na strmě klesající šikmině drogové závislosti náhle a načas objevil záchvěv životního elánu.

Někdo mi večer před Diegovým příjezdem do Anglie zavolal z Buenos Aires a přehrál mi nahrávku jednoho jeho rozhovoru do rádia. Uslyšel jsem Diegův rozjařený hlas. Tou dobou se s manželkou Claudií snažili počít prvního syna: „Doufám, že tentokrát se tam moje semeno dostane,“ sděluje Diego mladému argentinskému reportérovi nad těstovinami a rajčatovým salátem u něj doma. Před pár týdny skončil v týmu Boca Juniors po veřejném přiznání problémů s drogami a po tom, co zahodil několik pokutových kopů. Jako by nám tady říkal, že mu to už sice nestřílí jako dřív, ale pořád ještě má dost síly na souložení a plození dětí.

V roce 1986 Maradona po nejslavnějším utkání v kariéře děkoval Bohu za svou první ruku. Když pak v dresu Bocy Juniors netrefoval penalty, vinil z toho naopak pekelné síly. „Můžou za to čarodějky, spikly se proti mně,“ uváděl do místních médií. Mám pocit, že můj život taky ovládá nějaké ne zrovna povedené kouzlo. Cítím se, jako by moje hvězda spadla z nebe a vyhasla. Dokonce ani jezuitská výchova mě nedokázala na Diega připravit.

Právě ve chvíli, kdy jsem dopsal poslední kapitolu a myslel si, že už jej mám z krku, Diego oznámil, že se hodlá v Londýně účastnit mezinárodního fotbalového festivalu pro školní děti pod hlavičkou Eurosportu a Pumy. Angličané si jej sice nejspíš ještě pamatují pro jeho nečestnou branku rukou, on na jejich adresu však nepronese jediné křivé slovo. Ostatně zhruba touto dobou před rokem jej nadšeně uvítali na Oxfordské univerzitě a přiřkli mu čestný titul „Vyvolávače snů“.

Kromě deprese se mě však zmocňuje i paranoia. Nevěřím, že Diego letí do Londýna jenom proto, aby si v parku Battersea zakopal s dětmi. Po poslechu onoho rozhovoru jsem se uprostřed noci probudil celý zpocený. Následoval záchvat paniky a zlý sen, v němž mě Diego spolu s celou armádou právníků v proužkovaných oblecích a osobních strážců s kufříky na housle honil po Trafalgarském náměstí.

Uplynul již rok od chvíle, kdy jsem se spolu s jeho manažerem Guillermem Coppolou a bývalým trenérem argentinské reprezentace Carlosem Bilardem objevil v nejpopulárnější argentinské televizní talk show a prohlásil tam, že připravuju vydání knihy o životě a době Diega Maradony. Moje tehdejší lehkomyslné chvástání mě teď dohnalo. Diego je určitě na cestě do Londýna jen proto, aby mě dostal na kolena duševně, fyzicky i právně.

A pak jsem si vzpomněl na slova své zesnulé španělské babičky, která říkávala, že nejlepší taktikou proti útočníkovi je zaútočit dříve než on. Dostal jsem tip, že v sobotu večer bude Diego v podniku San Lorenzo poblíž nákupního centra Harrods ve čtvrti Knightsbridge, a tak jsem vzal jeden výtisk své knihy a v doprovodu dvou neohrožených kamarádek se za ním vypravil.

San Lorenzo je jedním z těch míst, kam se člověk jen tak nedostane, pokud nemá dostatečně tučné konto, potřebný titul nebo není novinář a nepíše zrovna knihu o Diegu Maradonovi. Diego tam chodí, aby ukázal, že je vítán všude na světě. Nemá sice šlechtický titul, avšak neutěšené poměry už dávno nechal za sebou.

Diego sedí u stolu s Coppolou, svým osobním trenérem a Viallim, italským hráčem Chelsea. Ten sedí tiše a je střízlivý, neboť den nato má nastoupit k zápasu na Stamford Bridge. Diego však do sebe lije alkohol a bůhvíco horšího, aby byl v náladě. Nezdá se, že by zvládl chvíli udržet pozornost a vnímat mě nebo kohokoli jiného u stolu. Dokonce to ani nevypadá, že by si vůbec vybavoval, že se známe z dřívějška a že na jeho cestě z Buenos Aires až do Oxfordu jsem s ním byl v Neapoli, Barceloně i Paříži. Ani neví, že jsem o něm napsal knížku.

Došlo mi, že v takovém stavu se může stát cokoli – může rozmlátit skleničku, rozbít láhev někomu o hlavu, převracet stoly. Anebo taky vůbec nic. Podal jsem mu knihu, jako bych mu podával pistoli v ruské ruletě. Namlouval jsem si, že mu servíruju kousek z něho samého. Na vnitřní stranu obálky jsem načmáral: „Věnováno Diegovi, neboť lidské je být člověkem.“ Chtěl jsem tím vyjádřit, že můj životopis je sice ostrý, ale pravdivý. Ale jak v souvislosti s Maradonou říkával Ossie Ardiles: „Pravda bolí.“

Diego bere knihu do rukou podobně, jako předtím držel jídelní lístek, věnování přehlédne, otáčí stránkami a nezdá se, že by byl ve vhodném rozpoložení k tomu, aby se ponořil do vzpomínání na svůj život. Déle se zastavuje pouze u fotografií. U jedné z nich, na níž je zachycen roku 1986 s rodinou Giulianů, kteří byli hlavou neapolské mafie zvané Camorra, se zahihňá jako nezbedný kluk.

Až doposud jsem ani já neřekl víc než: „Diego, tady je kniha, kterou jsem o tobě napsal.“ Bylo to nejspíš proto, že jsem se přestal bát a namísto toho jsem fascinovaně očekával Diegovu reakci. Ten však stále nic neříkal a já si uvědomil, že mě má prokouknutého víc, než jsem si původně připouštěl, a že mi nebude děkovat ani mi nedá pěstí, ale bude mě prostě ignorovat.

Vzal ze stolu pistoli, stiskl spoušť a je stále naživu a užívá si večeři u San Lorenza. Jen co zaklapl knihu a poslal ji přes stůl Coppolovi, objevila se u něj skupinka italských číšníků, kteří se na něm dožadovali autogramu. Po nich se objevil i majitel restaurace, s nímž se Diego objímá jako s vlastním bratrem. Zdá se, že oči celého podniku se upínají na něj. V San Lorenzu to najednou vypadá jako ve filmu Kmotr, jak se všichni ti Italové líbají a projevují si vzájemnou náklonnost.

„Diego, ty zmetku,“ pomyslel jsem si. „Rok potím krev a snažím se přijít na to, co celý život skrýváš, a tobě to nestojí ani za slovíčko.“

Toho večera byl v restauraci pouze jeden stůl, jehož stolovníci nesledovali celou scénu s hlubokým obdivem, ale s lehkým odstupem a kapkou pobavení. Muži a ženy okolo něj byli potomci anglické šlechty, kteří zdědili velké majetky a navštěvovali soukromé školy. Jejich zájmy jsou lov, střelba a pólo. Do nákupního centra Harrods přestali chodit, když je koupili arabští majitelé, ale San Lorenzo zůstalo i nadále součástí jejich společenského života. Dnešního večera však na jejich území pronikl vetřelec, a jak moc se na něm roztahuje, se mělo ukázat ve chvíli, kdy se jedna z žen zvedla a zamířila na toaletu. Vysoká s blonďatými vlasy a jemnou růžovou kůží trochu připomíná princeznu Dianu. Diego se napůl zvedne ze židle a hlasitě ji svou španělštinou zve ke stolu. Její přítel vstane a lehce agresivně na něj v angličtině vychrlí: „Pardon, pane Maradono, ale tohle je moje snoubenka a už má své místo.“

A zatímco žena pokračuje v chůzi, Diego se spolu s číšníky rozchechtá a pronese omluvu, o které moc dobře ví, že jí nikdo nebude věřit. Já teda rozhodně ne. V ten okamžik jsem Diega Maradonu nenáviděl a miloval zároveň.

Možná jsem byl přehnaně zachmuřený, ale Diego mi dal alespoň jasně najevo, že ten večer se nic nedovím. Mohli jsme si spolu sednout, popít, možná si dát lajnu koksu, probrat naše životy. Místo toho mi Coppola nedovolil s nimi nastoupit do taxíku, který je odvezl ze San Lorenza do klubu Ministry of Sound a pak do hotelu Dorchester, kde na bohaté tu a tam čekávaly šlapky.

„Víte, Diegovi se ten Angličan nelíbí,“ zašeptal zlověstně Coppola do ucha jedné z mých kamarádek a ukazoval při tom na mě. Tehdy mi došlo, že ruleta se teprve roztáčí.

Podle plátku News of the World si Diego té noci domluvil na hotel několik lehkých dívek. Sbalil jednu Brazilku a šňupal s ní kokain. Netuším, nakolik je tato novinová zpráva pravdivá, ale dovedu si představit, že v neděli se ve velmi brzkých ranních hodinách může v londýnské čtvrti Mayfair odehrávat ledacos. Já jsem si šel toho večera lehnout a tak trochu jsem mu záviděl. Sám v posteli jsem se v tom městě cítil opuštěný a zpráskaný jako pes.

Karta se pak ale začala obracet i v můj prospěch. Na druhý den mi – zatímco za Diegem v parku Battersea běhaly stovky nadšených fanoušků – zavolali z madridské televizní stanice a pozvali mě do jednoho velmi váženého programu. Přesně to jsem potřeboval. V Anglii se blížila zima a nedostatek světla mi nedělá dobře. Slunce a teplo Španělska, kde jsem se o osm let dříve než Diego narodil, mi prospěje.

Když jsem však čtyři dny nato letěl do Madridu, zjistil jsem, že řízením osudu zůstaneme jeden druhému v patách. Diego byl na cestě z Londýna do Alicante v jižním Španělsku, aby se tam podrobil další odvykací kúře, kterou jako vždy vedl doktor, o kterém prakticky nikdo nikdy neslyšel. Diego věřil víc schopnostem léčitelů než skutečným lékařům, spoléhal spíše na zázraky a božská vnuknutí a často utíkal hrobníkovi z lopaty. Je září, doba, kdy nejlepší fotbalisté celé Evropy vydělávají na prodlužování smluv a připravují se na novou sezonu. Před Diegem Maradonou, který byl kdysi považován za krále mezi fotbalisty, se v Alicante otevírá scéna jako vystřižená z díla Normana Mailera, pokud by se odehrávala v Chicagu.

Byl to právě Norman Mailer, kdo ve své knize The Prisoner of Sex (Vězeň sexu) napsal o ceně za slávu následující slova: „Slávu člověk pozná, když mu každý týden stále častěji někdo volá a chce po něm rozhovor, na který nemá náladu a který odmítne; když jej na ulici zastavují neznámí lidé a chtějí autogram; sláva člověku brání vychcat se u stromu v parku, protože má strach z poldů a titulků v novinách druhý den ráno. A když nějaký podobný průšvih praskne, je to sláva, která člověku brání jen tak vyrazit do baru a opít se do němoty. Je to sláva, kvůli níž člověk ani nemůže být přehnaně zachmuřený.“

S Diegem jsem se o slávě sám něco naučil. V Alicante si v rozhovoru pro místní rádio vylije srdce, zase se jednou vyzná ze své drogové závislosti a vzápětí přibije na kříž mou knihu. „Burnsovi dočista hráblo a totálně si se mnou vytřel zadek,“ prohlásil ještě předtím, než vyjmenoval všechny hráče, trenéry a manažery, kterým hrozil právními postihy za to, že mi při práci pomáhali. Pochopitelně mi bylo jasné, že on sám moji knihu nečetl, protože neumí anglicky. Ovšem jeho osobní trenér, který anglicky hovoří, mu prvních pár stránek přeložil – a to mu jako důkaz stačí. Diego má pocit, že jej všichni zradili, a ve všech dosavadních přátelích začíná vidět nepřátele.

O pár hodin později se vrátí do hotelu a sdělí Coppolovi, že půjde zapařit a štaci zahájí v místním nočním klubu, který je zároveň bordelem. Coppola mu to zprvu chvíli rozmlouvá, ale pak to vzdává a nechává ho jít. Tak to dělali všichni Maradonovi manažeři po celou jeho kariéru, neboť tomuto polobohovi sportovního světa, na něhož se nevztahovala běžná měřítka, se nedalo dlouho odolávat. Když Diego dorazí na místo, narazí tam na pár chlápků, kteří se vybavují se ženami. Pak strčí majiteli do kapsy nějaké peníze, aby se těch chlapů zbavil.

Brzy ráno následujícího dne se Diego vrátil do hotelu „v obzvlášť rozjařené náladě“, jak se vyjádřil hotelový poslíček. Maradona se zrovna nacházel ve výtahu se dvěma ženami, když vypadl proud. Dovedu si představit, jak se v tu chvíli asi cítil, neboť rovněž trpím klaustrofobií a záchvaty paniky, avšak jeho následující reakce se přece jen vymyká mému chápání.

U Maradony se totiž nejednalo jen o nějakou chvilkovou úzkost, ale o strašlivý zážitek spojený s představami uvržení do vězení, v němž se nemůže nadechnout, neprostupnou temnotou a nemožností úniku. Těchto vizí se děsil již dříve. Připomnělo mu to příhodu, kdy jako dítě spadl v chudinské čtvrti do otevřeného kanálu a topil se v městských výkalech, než jej jeho strýc Cirilo vytáhl. V Alicante sebou Diego smýkal jako rozzuřené zvíře, které zavřeli do klece. Kopal do dveří, až mu z nohy tekla krev, a potil se po celém těle. Probudil se v něm ďábel, kterého v sobě celou dobu ukrýval.

Jakmile jej místní hasiči z výtahu vyprostili, dal Maradona k údivu ředitele hotelu naplno průchod svému hněvu, což mělo neblahé důsledky. Řval na celý hotel, rozkopával, co mu stálo v cestě, ničil stoly i židle. „Tvoje práce stojí za úplnou vyližprdel!“ křičel na pracovníka pojišťovny, který přijel sepsat škodu.

Jako nějaké déjà vu se incident v Alicante odehrává přesně rok poté, co se Maradona s velkou pompou vrátil do svého někdejšího klubu Boca Juniors po odpykání patnáctiměsíčního zákazu za pozitivní dopingový test z mistrovství světa v USA. Takový byl ostatně celý Maradonův život, jako na horské dráze, chvíli všemi milovaný a chvíli zatracovaný. Kdo však sleduje jeho kariéru po celé ty roky, zdráhá se jej buď úplně odepisovat, nebo naopak bezhlavě oslavovat jeho úspěchy. A přece se i mezi jeho nejbližšími přáteli proslýchá něco, co by si veřejně nedovolili říct: jestli to takhle půjde dál, Diego brzy skončí na krchově.

Sedím v křesle, a zatímco mi maskérky nanášejí na obličej pudr a stíny, aby mě připravily na živý televizní přenos, myslím na Diega. Na tíhu slávy, na všechny pády a scestí, k nimž jej přivedly peníze… Pořad, v němž mám vystoupit, je ve Španělsku velice oblíbený. Zdá se tedy, že jsem vlezl rovnou do jámy lvové. Nechal jsem se koupit programem, který servíruje seriózní novinářskou práci hned vedle obhroublých komedií a lehké erotiky, a to vše za letenku zdarma do Madridu a možnost udělat ve Španělsku reklamu své knize.

V zákulisí se na chvíli posadím vedle dalšího pozvaného hosta. Je jím katalánská, skoro třicetiletá dívka jménem Lucia, která si prošla, jak se zdá, těžkou životní zkušeností. „Pozvali mě, protože se od svých deseti let poškozuju,“ povídá mi a vyhrnuje si sukni, aby mi ukázala dvě popáleniny na stehnech. Zápěstí má zjizvená od četných řezných ran.

Lucia mi vypráví, že byla jako dítě zneužívaná, od svých pubertálních let byla pětkrát znásilněna a naposledy se jí to stalo v ústavu pro choromyslné poblíž Barcelony, odkud uprchla a dostala se až sem do tohoto pořadu.

„Ale žiju teď jiný život, víš,“ svěřuje se mi jen pár minut před přenosem. „Ráda píšu, hlavně poezii. Myslím, že se tak snažím najít v životě lásku.“

Jsem prvním hostem. Snažím se využít svou dvacetiletou novinářskou zkušenost, abych se v rozhovoru nenechal strhnout k propírání těch nejhorších stránek Diegova života, o což reportér od začátku usiloval.

Diego sice nepatří mezi mé nejlepší přátele, přesto se jej snažím s pochopením vylíčit jako oběť lidí kolem něj, kteří mu zničili život – všech těch takzvaných doktorů, manažerů a politiků, co na něm a jeho kariéře celou dobu parazitovali. Reportér se mě snaží dotlačit k poslední ráně do smrtelně pochroumané pověsti génia, podaří se mi však rozhovor zakončit v smířlivém duchu.

„Mrzí mě, že Diego smetl moji knihu ze stolu, aniž by si ji přečetl. Raději jsme se spolu měli napít a poklábosit si o ní,“ dodávám těsně předtím, než se pozornost kamer stočí k Lucii.

Chudák Lucia nemá s novináři žádnou zkušenost. Na obrazovkách milionů televizních přijímačů se tak její poškozené tělo objevuje ve vší své žalostnosti, zatímco ona se snaží objasnit, co ji k tomuto chování vede.

Tu noc se Lucia a já ještě potkáme, neboť jsme oba na účet televize ubytovaní ve stejném luxusním hotelu v centru Madridu. Recepční si myslí, že jsem ji sbalil někde venku, a když nám každému podává klíče od pokoje, spiklenecky na mě pomrkává. Než nastoupíme do přivolaného výtahu, otočím se k Lucii a zeptám se jí, jestli by si takhle pozdě v noci nechtěla vyrazit na skleničku. „Po ničem jiném netoužím,“ odpoví mi a na tváři vykouzlí nevinný úsměv, díky němuž načas zapomene na všechna životní příkoří.

Diego se vrací do Buenos Aires a já do Londýna. On pokračuje v odvykací kúře, v tom svém nekonečném boji s čarodějkami a snahou vyrovnat se s tím, že stárne a už nikdy nebude moct hrát fotbal jako dřív.

Mám pocit, že Diego a já se vyrovnáváme s podobnými těžkostmi života; mně zemřel tatínek, kniha je dopsaná a na stole mi leží nepodepsaná pohlednice, na níž je vyobrazena nějaká vietnamská venkovanka a rukou vepsáno: „Miss Saigon.“ Jedna moje bývalá přítelkyně se ze všech míst na světě přestěhovala právě do Saigonu a nechala mi tu jen vzpomínky a Diegův stín v zádech. Vydavatelé mi sice neustále tvrdí, jaký moje kniha vzbuzuje zájem, ovšem mně se stále nedaří jim svěřit, že co jsem napsal, je strašlivou připomínkou někoho jiného.

Jak se prý cítím, zeptal se mě jeden kamarád v den, kdy se Londýnem proháněl zimní větřík. Vydal jsem se zakopat si do míče do parku poblíž řeky. „Nedávám to, kámo, fakt to nedávám,“ pověděl jsem mu.

Cítím se, jako bych byl tam, kde kdysi Diego – zapadlý ve sračkách svého vlastního života. Jemu vzpomínka na strýce Cirila, který ho z té žumpy vytáhl, dávala sílu přežít, vše překonat. Mně se však stále nedaří se přes tuto knihu přenést a to mě opravdu zraňuje.

Myslel jsem, že je propagace knihy u konce, když vtom mi zazvonil telefon. Téměř dva týdny mě naháněli argentinští novináři a vyptávali se, co si myslím o posledním Diegově průšvihu. Zájem o moji knihu rapidně vzrostl po Coppolově zadržení a podezření, že je zapleten do obchodu s drogami. Diego se v tichosti trápí nad osudem svého důvěrného přítele a dochází k přesvědčení, že to celé je součást jakéhosi velkého spiknutí, jehož má být má kniha rovněž součástí. Jeho právníci tou dobou již rozeslali dopisy několika lidem, s nimiž jsem vedl rozhovory, a snažili se je přesvědčit, aby své výroky popřeli.

Obvinění proti Coppolovi však byla stažena poté, co prohlásil, že kokain do jeho bytu nastrčila policie, a oháněl se výpověďmi řady falešných svědků. Sám Maradona se tou dobou dostavil před vyšetřujícího soudce, aby v krátkosti prohlásil sebe i svého manažera za nevinné, čímž se jen znovu potvrdilo, jak skvělé kondici se jeho popularita stále těšila. Úředníci a další zaměstnanci soudu se totiž seběhli a žádali jej o autogram a dychtili po společné fotce s legendou.

Přesně takové podlézání vyvolalo již dříve v Maradonovi pocit, že stojí nad zákonem, a v jeho rodné zemi mu vložilo do rukou nebývalou moc. Co mě tedy přinutilo okamžitě kývnout, když mi moji argentinští vydavatelé zavolali a nabídli další možnost propagačního turné?

Zdá se, že mě ten chlapík pořád fascinuje, a něco mi říká, že se dostáváme do bodu, kdy se to všechno, co mezi námi leží, musí nějak a někde dostat ven. Jak, to sice nedokáže ani jeden z nás předem určit, ale nebude to jen tak někde, ale přesně tam, kde to všechno začalo.

A tak se mi 2. dubna, kdy se chystám nastoupit do letadla britských aerolinií směr Buenos Aires, honí hlavou, jak významné pro mě to datum je. Je to přesně patnáct let od mého křtu ohněm coby zahraničního zpravodaje Financial Times v Buenos Aires. Onoho dne, 2. dubna roku 1982, se davy lidí ověnčených národními vlajkami a vykřikujících protibritská hesla valily k náměstí Plaza de Mayo a já si vzpomínám na ten šok a strach při představě, že se kvůli jednomu vzdálenému ostrovu bude brzy prolévat argentinská a anglická krev.

V předvečer vylodění jsem vyrazil podívat se na Maradonu v přátelském utkání proti Sovětskému svazu. Stadionem River Plate se neslo hlasité skandování: „Kdo neskáče, je Angličan.“ A všichni skákali. Byla to však právě hvězda Argentiny, a nikoli já, komu osud na stadionech mého rodného Španělska přichystal hořké zjištění. Argentinská média si mohla dovolit lhát o situaci na frontě, ale proti přímým přenosům fotbalových zápasů z mistrovství světa ve Španělsku nezmohla nic, nemohla si totiž dovolit vypnout obrazovky a riskovat tak celonárodní nepokoje. Zraky milionů Argentinců byly přilepeny k televizním přijímačům a bylo jim fuk, že se v přístavu Stanley bojuje a že se jejich jednotky musely stáhnout. Sledovali však, jak jejich tým podlehl 0:1 Belgii a jak byl Maradona vyloučen v zápase proti Brazílii kvůli jasnému faulu na soupeřova obránce, čímž potupně korunoval jeden ze svých nejhorších výkonů v kariéře.

Ani po patnácti letech mi není zrovna do zpěvu. Pár dní před odletem dorazila do mé londýnské kanceláře nepřímá výhrůžka smrtí Angličanovi adresovaná mé osobě a zaslaná někým, kdo se podepsal jako veterán války o Falklandy.

Takových výhrůžek jsem během života v Argentině obdržel víc, než dovedu spočítat. Některé z nich nestály za pozornost, ale jiné se ministerstvu zahraničí zdály natolik vážné, že mi doporučili na čas zemi opustit. Požádal jsem tedy o pomoc policii. „Nemohla by to prověřit M15, než odletím?“ prosil jsem. „To ale potrvá minimálně dva měsíce,“ zněla odpověď.

U odbavení ve stanici Victoria směrem na letiště Gatwick si mě pracovnice britských aerolinek změří pohledem. „Omlouvám se, pane, ale podle počítače budete potřebovat invalidní vozík,“ prohlásí. Kontruji tím, že se někde musela stát chyba. „Vždyť přece stojím na nohou, vidíte?“ Tvrdím to sice přesvědčivě, avšak někde vzadu začínám mít podezření, že mě Maradona musel očarovat nějakým zlým kouzlem.

Jakmile dorazím do Gatwicku, už tam z tlampačů vyvolávají doktora Burnse. Tentokrát se mě ptá zaměstnanec letecké společnosti, jestli budu potřebovat invalidní vozík. To už jsem si stoprocentně jistý, že se musí jednat o nějaký zvrácený Diegův vtípek.

Po přistání v Buenos Aires na mě čekal Ignacio, ředitel sekce marketingové komunikace mého argentinského vydavatele Planeta, a vypadal, že se každou chvílí zhroutí. „Nikdy jsem nic podobného nezažil. Nikdo se tvé knihy nechce ani dotknout. Nikdo si nechce Diega rozhněvat. Je to tady jak v nějakém mafiánském filmu.“

O pár hodin později už vedeme rozhovor se sportovním redaktorem deníku Página 12, Ezequielem Fernándezem Mooresem. I on si v minulosti užil svoje, když vydával neautorizovaný životopis jiné argentinské legendy, boxera Oscara Bonaveny, kterého zastřelili v nevěstinci v Las Vegas. Co se následně přihodilo, nás však zaskočilo oba.

Seděli jsme ve foyer mého hotelu u šálku kávy a povídali si, když tu jsem zahlédl Carlose Bilarda, bývalého trenéra argentinského národního týmu. Bilardo proslul tvrdým, pragmatickým přístupem k fotbalu, v němž je dovoleno takřka vše, pokud to povede k vítězství. Ten byl typický pro argentinské pojetí a někteří angličtí fanoušci si jej mohou pamatovat z jeho působení v dresu argentinského šampiona šedesátých let, Estudiantes. V zápase mezi jeho týmem a Manchesterem United totiž Bilardo udeřil hlavou Nobbyho Stilese, zatímco jeho spoluhráč Carlos Pachamé přerazil holeň Bobbymu Charltonovi.

Já osobně jsem k Bilardovi žádnou zášť nepociťoval. Kdysi jsem s ním strávil hodinu, během níž mi svěřil své zajímavé názory na mistrovství světa v Mexiku 1986. To se ovšem nelíbilo Maradonovi, jehož právníci mu stejně jako všem ostatním, s nimiž jsem rozhovory vedl, zaslali dopis, v němž mu hrozili postihy, pokud nepopře, že se mnou vůbec kdy mluvil.

Chtěl jsem ho jen pozdravit a poděkovat mu za to, že mi v minulosti pomohl, ovšem Diego byl rychlejší. Nyní jsem měl dostat po hlavě já namísto Nobbyho.

„Zdravím, Carlosi. Pamatuješ si na mě? Jimmy Burns, vedl jsem s tebou rozhovor o Diegovi.“ Podával jsem mu ruku.

Bilardo ji stisknul, a když mě poznal, zase tu svou stáhnul. „Ano, na tebe si vzpomínám, ty parchante. Vodpal z týhle země!“ Tváří se, jako by mě chtěl udeřit, avšak na poslední chvíli si to rozmyslí. Než odejde, dodá: „Tobě jsme měli ufiknout koule.“

Den nato popsal Fernández Moores méně barvitě celý incident v novinovém sloupku. „Pro Burnse to byl varovný signál, že začít vydávat knihu Boží ruka v Argentině nebude lehký úkol,“ uvedl.

Třetí den si začínám připadat jak Diego po vystřízlivění z kokainového opojení. Do hlavy se mi vkrádá paranoia, kterou argentinská média svým fantaskním podáním jen přiživují. Dnes začíná redaktor živý rádiový rozhovor se mnou citací z Borgesovy básně o válce o Falklandy. Je to báseň o Britovi a Argentinci, kteří oba padli v boji a kteří jsou si podobnější, než by se mohlo zdát. „Byli by mohli být přáteli,“ píše se v ní, „avšak střetli se pouze jedinkrát, na půdě jakýchsi ostrovů, pro něž se válčilo. Oba byli Kainem, oba byli Ábelem. Pohřbeni jsou pospolu. Odevzdáni sněhu a prachu. Události, jež zde líčím, jdou mimo lidská chápání.“

Přemýšlím nad tím, jaký má tohle smysl. Začínám snad s Diegem druhou válku o Falklandy? Chce tím snad říct, že jsme jako postavy básně – Juan Lopez a John Ward – navzájem nerozeznatelní a neoddělitelní, hráč-životopisec a životopisec-hráč?

„Pane Burnsi, jste tam? Slyšíte mě? Nestalo se vám nic?“ ptá se redaktor.

„Pěkně jsi mě vyvedl z míry. To sis celou dobu plánoval, ty holomku, viď?“ chce se mi říct. Místo toho však ze sebe vyhrknu: „Ano, jsem tady, jen mě to na chvíli trochu dojalo, to je celé.“

Pak přicházejí na řadu telefonické příspěvky posluchačů. Ozve se žena s pronikavým hlasem. „Myslím, že pan Burns sem přijel, aby nás okradl o to, co je nám tolik drahé.“ Další volající si prostě jen uleví: „Jsi pěknej hajzl.“ A pak se do hry zapojí sám Guillermo Coppola, Maradonův manažer, kterého zrovna pustili z vězení. Je na svobodě a jde na to zostra. „Burns je lhář a v knize píše jen samé výmysly,“ prohlašuje do celostátní stanice v hlavním vysílacím čase.

„Už jste mou knihu četl?“ doptávám se Coppoly. Přiznává, že ji nečetl.

Toho dne večeřím s pár starými argentinskými přáteli a povídáme si převážně o tom, jak mocně hýbou současnou argentinskou společností mýty. „Jestli Evita, manželka Peróna, umřela přirozenou smrtí, je tady stále vážná politická otázka,“ svěřuje mi redaktor pracující pro argentinskou televizi.

Čtvrtý den Maradona zkolabuje v televizním přenosu v Chile. Důsledek předávkování? Zástava srdce? Ne, všechno je v pořádku, jen bylo ve studiu trochu horko, uzavírá Coppola. Ignacio kontaktuje další místní novináře, kteří jsou ochotní se mnou mluvit.

Pátý den je na programu předtočený rozhovor pro jeden přední argentinský fotbalový pořad. Redaktor, který klade otázky, mi svěřuje, že většinu mých odpovědí budou stříhat. Zajímá mě proč, co za tím vězí? „Napsal jste knihu o politice, o drogách a o mafii. A to jsou tady velmi citlivá témata. Nepůjde to do éteru, protože se obáváme Diegovy reakce,“ dodává.

Zvoní mi telefon. Na druhém konci je bývalá modelka jménem Tete, která nyní moderuje velmi úspěšnou odpolední talk show. Má moji knihu na stole, ještě ji neotevřela. Zdá se, že ji fotbal nezajímá, ale přiznává, že se tématu, které tolik hýbe domácími médii a způsobuje takový rozruch, věnovat musí. Coppola má znovu příležitost vyslovit v živém vysílání svůj názor a opět mě obviňuje ze lží. Následuje Maradonův bývalý účetní Marcos Franchi, s nímž jsem vedl rozhovor v říjnu roku 1995. Podle něj jsem si celé naše setkání vymyslel.

Vyhledám Luise Morena Ocampa, místního právníka, s nímž jsem se spřátelil během soudního procesu s vojenskými předáky pro porušování lidských práv ve falklandském konfliktu. Byl tehdy zástupcem veřejného žalobce.

Sděluje mi, že je nyní televizní hvězdou, a nabízí, že se ve svém pořadu ujme moderování mého setkání s Franchim. „Nakopneš mi tím sledovanost!“ zavtipkuje.

Jeho pořad se nazývá Forum. Hosté v něm mohou o sobě navzájem prohlašovat cokoli, musí však podepsat prohlášení, že následně proti sobě nepovedou soudní pře. Jelikož jsme v zemi, kde prokázat někomu křivé nařčení trvá dlouho a stojí to dost peněz, tato nabídka mě zaujme, neboť budu moct do celé věci vnést trochu světla. Franchi sice do telefonu přiznává, že se mnou rozhovor vedl, ovšem z účasti v pořadu nakonec vycouvá.

Šestý den mě fotograf nutí pózovat s míčem na čele právě tak, jako to dělával Maradona. Nacházíme se v hlavním nákupním centru Buenos Aires zvaném Florida. Musím vypadat legračně, hubený a v obleku mám do sportovce daleko. Boží ruka se však postará o to, aby se mi míč na čele udržel dostatečně dlouho pro pořízení deseti snímků. Už jsem z toho všeho povyku unavený, cítím se, jako bych byl Diegovým vězněm, a musím znovu myslet na Mailera a jeho Vězně sexu: „Slávu člověk pozná, když mu každý týden stále častěji někdo volá a chce po něm rozhovor, na který nemá náladu; sláva člověku brání vychcat se u stromu v parku, protože má strach z poldů a titulků v novinách…“

Mířím na otevřené prostranství poblíž hřbitova La Recoleta, kam byly v průběhu let přeneseny ostatky Evy Perónové. Muž s kšiltovkou a širokým mikrofonem vede další boj za Maradonu a zpochybňuje mé právo k napsání knihy: „Jak by se asi Angličané cítili, kdyby se nějaký Argentinec sebral a napsal knihu o princi Charlesovi a princezně Dianě?“ „Myslím, že by z toho byli nadšení,“ zní má odpověď.

Den sedmý mě při snídani čeká poslední rozhovor, na což jsem večer předtím dočista zapomněl. Prožil jsem noc přesně v Diegově stylu. Hudba, chlast, ženy, hulení a lajny koksu narýsované odsud až někam, kam lidské oko ani nedohlédlo. Pár nás skončí na hotelovém pokoji, kde vybílíme minibar a pozorujeme východ slunce nad řekou. A pak už je na řadě rozhovor – jen já a mikrofon, chvíli je hrozivé ticho, a když se snažím vyjádřit svoji zlost nad tím, jak mě celý svět pronásleduje, nedaří se mi to a Maradonův tchán mezitím nabádá posluchače, aby si mou knihu nekupovali.

Dovětek. První den po návratu do Londýna. Ve vzduchu je cítit jaro, ale já se cítím pod psa. Jedné mé argentinské přítelkyni, která žije v Londýně, volá Coppola. „Proč jste šli Jimmymu tolik po krku, Guillermo?“ ptá se ho.

„Proč? Chceme po něm jen, aby z knihy třicet procent vyškrtal,“ odpovídá Coppola.

Když pak stojím v jednom londýnském knihkupectví a v rukou svírám čerstvě vydaný výtisk, mám pocit, že mi kniha úplně celá nepatří. Říkám si, že mi prostě jen připomněli, jak vzrušující celé téma je, a taky že je třeba držet se v určitých mezích. Diega jsem miloval i nenáviděl. Dostávám se teď z nepříjemností, do nichž mě dostal někdo, koho jsem miloval. Propříště si budu při styku s těmi, pro které je fotbal náboženství, dávat větší pozor. A vyhodil jsem tu pohlednici ze Saigonu.

1

ZNOVUZROZENÍ

Říjen 1995. V Buenos Aires je právě půlka jara. Vzduchem se line sladká vůně žakarand a v rytmu bubnů a za zběsilého mávání vlajkami míří tisíce fotbalových fanoušků na stadion Bocy Juniors zvaný La Bombonera. Bombonera znamená ve španělštině bonboniéra, ale na tom, co se zde odehrává, nic lahodného není. Je klidné nedělní odpoledne a davy lidí se valí ulicemi jednoho z nejdůmyslněji projektovaných měst Latinské Ameriky. Jako by do úhledného pokoje vtrhl zdivočelý kmen. Mezi přítomnými jsou kromě polonahých mužů, kteří svými svršky mávají ve vzduchu, rovněž ženy a děti a člověka z té moci, jakou sport má, až mrazí. Pochodují neúnavně jako válečný stroj. Ze střechy dvoupatrového autobusu na ně shlíží jejich velitel, Diego Maradona, s nebojácným pohledem tmavých očí, nakrátko střiženým účesem obarveným do klubových barev Bocy Juniors a v ruce svírá mobilní telefon. Z tlampačů se rozléhá exaltované skandování. „Přijíždí náš idol, přijíždí náš idol,“ opakuje pořád a pořád dokola. Rozdivočelý dav zaplňuje veškerý prostor a kromě otevřeného prostranství a rezavých domů lemujících břehy řeky Río de la Plata míjí zástupy pořádkové policie s dlouhými obušky a nabitými plynovými puškami.

Jakmile dorazí na stadion, rozlije se do jeho ochozů. Vysoké oplocení a prostor oddělující hrací plochu od tribun ještě zvýrazňuje jejich nadšení a přilévá olej do ohně. La Bombonera se otřásá hlukem dupajících nohou a explodující pyrotechniky. Intenzita tohoto válečného tance zesiluje každou další minutou.

Ve středu hřiště se na korbě nákladního auta pomalu otáčí obrovská zabalená bedna se stuhou. V tuto chvíli se však zraky celého stadionu upírají k podlouhlému, plastovému koridoru, z něhož se vynořuje Maradona a ostatní představitelé Bocy Juniors. Diego se křižuje a za mohutného burácení triumfálně zvedá ruce k obloze. „Maradoona! Maradoona!“ křičí fanoušci. K zemi se snáší obrovský horkovzdušný balón s nápisem: „VÍTEJ ZPĚT, DIEGO!“ Pro ty nejvěrnější, tzv. descamisados neboli ty bez košil, je to kouzelný okamžik. Jejich idol si bere míč, ladně si jej přehazuje z jedné nohy na druhou, nechává si jej spadnout na prsa a přistát zpátky na zem. Pak se stále s míčem u nohy vydá skrz záplavu konfet směrem k bedně ve středu hřiště, kde se začíná něco dít. Následuje další exploze, bedna se rozskočí a v ní se objeví dvě malé Maradonovy dcery v dresech Bocy Juniors. Jedná se o překvapení přichystané Maradonovým blízkým přítelem, manažerem, organizátorem jeho nočního života a zároveň mistrem na podobné oslavné chvíle, Guillermem Coppolou. Záměrem je opětovně navodit nevinnou atmosféru a dát zapomenout na minulá utrpení.

Je tomu takřka patnáct měsíců od chvíle, kdy Maradona ostudně neprošel dopingovým testem na mistrovství světa v USA. Mnoho lidí mělo za to, že se jedná o začátek konce jedné kariéry oscilující mezi úspěchy a skandály. Dnes na stadionu La Bombonera se fotbalový bůh vrací zpět a okatě dává najevo, že do starého železa nepatří. Sice už očividně postrádá kontrolu míče v rychlosti, s níž dříve kličkoval mezi soupeřovými hráči a skóroval. Co mu však nechybí, jsou milimetrově přesné přihrávky a ohromný přehled o hře. Stačí mu pár minut, aby vymyslel a připravil svým spoluhráčům několik příležitostí ke vstřelení branky a pozvedl tak kvalitu týmu Bocy Juniors na jinou úroveň. Gól nakonec padl až v poslední minutě utkání a Maradona se do akce nijak přímo nezapojil. Přesto nikoho z 60 tisíc lidí tísnících se na stadionu ani nenapadlo, že by veškerou slávu nepřiřkli Diegovi za to, co na hřišti předváděl. Zatímco se míč vlní v síti, Maradona sprintuje přes celé hřiště s rukama ve vzduchu, aby úspěch oslavil se svou rodinou, Coppolou a před televizními kamerami. Naposledy takto utíkal vstříc kamerám, když vstřelil svůj první a argentinský třetí gól na onom nešťastném šampionátu v utkání proti Řecku. Tehdy stejně jako dnes měl chuť všem ukázat, že je stále nejlepší, že se ho jen tak nezbaví. „Ólé, ólé, ólé, ólé, Diego, Diego!“ burácí diváci. Není pochyb, že jejich modla je zpět.

Po zdánlivě definitivním pádu přichází znovuzrození, a že se odehrává právě tady na stadionu La Bombonera, je jasným dokladem toho, že Maradonu nelze od země, v níž se narodil a kde vyrostl, jen tak oddělit. Je nad slunce jasné, že až jednou zemře, rozloučení s ním tady v Buenos Aires bude minimálně stejně velká událost jako pohřeb Evy Perónové, a jistě ani tehdy nebudou někteří věřit, že je skutečně mrtev. Ve fotbalem poblázněné Argentině nejsou navíc nikde fanoušci tak oddaní jako ti Bocy Juniors, z nichž mnozí pochází ze stejně chudých poměrů jako Maradona a mají ty samé přistěhovalecké a indiánské kořeny. Spousta z nich se naplno oddává fotbalu, protože jim na světě nic jiného nezbývá. A v argentinské historii se podobných falešných proroků vyskytuje bezpočet.

Každý argentinský hráč, který za něco stál, prohlašoval, že jeho ambicí je hrát za Bocu Juniors. Maradona pronesl totéž už ve velmi mladém věku, zároveň však rovnou doplnil svoje druhé veliké přání: vyhrát světový šampionát. S Bocou Juniors získal mistrovský titul ve svých jednadvaceti letech a na stadion La Bombonera se pak vrátil i jako kapitán mistrů světa. Svými tehdejšími nevídanými výkony na turnaji v Mexiku v roce 1986 si vysloužil titul nejtalentovanějšího hráče v dějinách. Měřil sice pouhých 165 cm, avšak díky nezdolné vůli a silné tělesné konstituci byl schopen odolat obrovskému fyzickému nátlaku ze strany hráčů soupeře. Maradona byl jakousi kombinací fotbalového umu a přehledu Pelého a všestrannosti, jíž oplýval Johan Cruijff. Avšak nutno dodat, že na Maradonu byla jakákoli srovnání vždycky krátká. Vzpíral se všem zařazením se stejnou lehkostí, s jakou odmítal požadavky klubových prezidentů a poslušnost trenérům. A v tom spočívalo jeho kouzlo.

Maradona si získal srdce Argentinců díky svému mezinárodnímu věhlasu. Byl pro ně zadostiučiněním za mnohá dějinná ztroskotání jejich země. Maradona tak byl pro obyčejné Argentince nejen zdrojem národní hrdosti, ale také jistou formou úniku. Ve stylu jeho hry spatřovali ryzost, která jim byla poezií.

Za svou popularitu mezi lidmi vděčil dokonalému spojení úspěchu a uznání, kterých dosáhl díky svému přirozenému nadání pro hru. Dojímavá legenda o cestě z chudinské čtvrti až k bohatství se začala psát již za jeho mládí, kdy Maradona jako malý chlapec předváděl své umění s míčem na prašných pláccích, kde je zachytila kamera televizního týdeníku. Legenda postupem času přerostla v mýtus o přirozeném talentu, který kromě odhodlání vítězit nepřestává udivovat svou láskou ke hře. Byly dny, kdy Maradona zapomněl, čím se stal, a prostě si vyrazil zakopat.

Existuje bezpočet historek dokládajících všeobecný Maradonův dosah a většinou prozrazují spíš něco o zemi, v níž kolují, než o Maradonovi samotném. Dvě z nich z celé řady však stojí za zmínku. Dobře totiž vystihují, jak se mu podařilo překlenout kulturní předsudky a státní hranice. První vypráví o skupině argentinských turistek na výletě k pyramidám, kde je obtěžovali nějací egyptští muži. Jelikož se dlouhou dobu a opakovaně nechtěli nechat odbýt, ženy byly ze situace čím dál zoufalejší. V tu chvíli si jedna z nich vzpomněla, co jí její bratr, fanoušek Bocy Juniors, před jejím odjezdem vyprávěl. Maradona kdysi odehrál přátelský zápas někde na Blízkém východě a slavnostně tam otevíral sportovní školu pro děti. Žena tedy naposledy od mužů odstoupila a zakřičela: „Maradona!“ Když to Egypťané uslyšeli, zarazili se a zničehonic se jejich zájem stočil od sexu k fotbalu. O pár minut později nechali výletnice bez zkřivení vlásku odejít.

Druhá historka je o Maradonovi, jak jede londýnským metrem maskovaný velkým kloboukem, v dlouhém kabátu s límcem zakrývajícím téměř celý jeho obličej. Jednalo se o jednu z mála jeho návštěv Anglie, kdy vystoupil v Oxfordské debatní společnosti. Jelikož jako obvykle nestíhá letadlo, nechá se pořadatelkou, argentinskou studentkou, přesvědčit, aby na Heathrow nejezdil taxíkem, ale metrem, což bude rychlejší. Souhlasí, ale pojede inkognito. Bojí se totiž, že by poutal příliš pozornosti, nebo mohl být dokonce napaden, kdyby ho lidé poznali. Vše jde hladce až do chvíle, kdy jej čtyři stanice před cílem pozná jeden z pasažérů a hlasitě to oznámí celému vozu. Všichni najednou utichnou a otočí se jeho směrem. Pár vteřin nato se kolem něj shlukne celý vagon a všichni, z valné většiny Angličané, se dožadují autogramu. Jeden z nich Maradonovi dokonce líčí, že na Boží ruku nezapomněl, ale že si rovněž vzpomíná na druhý gól, který Maradona proti Anglii vstřelil a který se zapsal do fotbalové historie jako jeden z nejpamátnějších okamžiků.

Talent tvoří pouze část Maradonova příběhu. Mýtus o jeho božství přiživovaly a ekonomicky využívaly nejrůznější národní či regionální zájmy. Maradona byl od samých počátků své kariéry využíván jak obchodně, tak politicky. To on prolomil rekordní částku za přestup, jeho sláva vedla k rozmachu sponzoringu a prodeje televizních práv, které zavály mezinárodní fotbal do vod volného trhu. Maradonův návrat do Bocy Juniors byl výhodný v mnoha ohledech. Smlouvu o prodeji televizních práv dosahující hodnoty 10 milionů dolarů dojednal stejný člověk, který na konci sedmdesátých let jako první podepsal s hráčem sponzorskou smlouvu.

Maradona působil v zemích, v nichž je fotbal neoddělitelně spojen s politikou, kde budí obrovské vášně a kde média vyvíjejí na hvězdné hráče ohromný tlak, aniž by si plně uvědomovala, že jsou tak nuceni stavět se i do jiných než ryze sportovních rolí. Vnější tlak na Maradonu vyvíjeli rovněž ti, od nichž by to člověk nečekal. Ti, kteří měli vykonávat lékařskou profesi, a místo toho cynicky upřednostnili své krátkozraké zájmy a udělali si z něj raději stroj na peníze, než aby se zajímali o jeho zdraví a dlouhodobou psychickou vyrovnanost.

Tragédie i genialita Maradonova života má kořeny v chudobných poměrech jeho dětství. Jako prvorozený syn a dítě ulice byl odmalička předurčen k tomu, aby fotbalem živil rodinu. Na jiné možnosti obživy neměl vzdělání ani čas. Vzpomínám si, jak jsem při jednom jeho zápase v dresu Bocy Juniors seděl vedle jeho rodičů Chitora a Toty a byl jsem svědkem, jak především jeho matka fanaticky prožívala počínání svého syna na trávníku.

Představit si, že by Maradona pocházel z jiných poměrů, si lze jen těžko. Jeho hlad po úspěchu stejně jako poněkud pokřivený hodnotový žebříček založený na pověrčivosti a sledování vlastního prospěchu mají kořeny právě v chudinské čtvrti. Těžko si představit, jakým směrem by se jeho život ubíral, kdyby měl jiné přátele, vybral si jiné manažery či země, v nichž působil. Za osobní i profesionální selhání, kterých v kariéře prožil nemálo, jsou zodpovědní lékaři stejně tak jako jeho nejbližší a někteří z těch, kdo mu radili. Zdá se, že v Maradonově životě se až příliš často objevují postavy, které si oddanost pletly se servilností a schvalovaly jeho výstřelky ve chvílích, kdy jej měly spíše krotit. Z jistého úhlu pohledu tak jsou opakovaná Maradonova obviňování jistých fotbalových činitelů z pokrytectví namístě. Přední funkcionáři znovu a znovu zavírali oči před jeho prohřešky, když se jim to hodilo, ale pak si na něj došlápli ve chvíli, kdy měli pocit, že už je za zenitem. Stejnou porci viny tak v tomto ohledu sdílejí představitelé všech klubů, za které hrával, trenéři národního týmu, Argentinská fotbalová asociace (AFA) a v neposlední řadě rovněž největší světová fotbalová organizace, FIFA. Jejich touha využívat Maradonu především komerčně byla očividná, a ne vždycky sloužila nejlepším zájmům samotného fotbalu.

Přesto by bylo příliš snadné vykreslovat Maradonu jako nevinnou oběť okolností, které nemohl ovlivnit. Ve skutečnosti byl jeho největším prokletím i požehnáním on sám. Jeho slabá povaha měla za následek, že nebyl schopen ustát tlak, který s sebou přinášely úspěch a sláva. Těžce snášel, když se jej v davu dotýkali, přesto však propadal sklíčenosti, když jej dav naopak ignoroval nebo se obrátil proti němu. Zažil jsem Maradonu v jeho nejlepších chvílích, když o samotě nebo jen s jedním či dvěma přáteli dělal obyčejné věci, usrkával pití nebo jedl pizzu. Tehdy býval uvolněný, v dobrém rozmaru, vtipný a k lidem kolem sebe štědrý. Zažil jsem ovšem také jeho nejhorší chvíle, kdy se z předešlé noci dobře neprospal nebo byl zdrcený z porážky, kdy byl vznětlivý, licoměrný a na tiskových konferencích si hrál na krále, který má před sebou své poddané. Těžko říct, jak by se jeho kariéra vyvíjela, kdyby přestoupil nikoli do Španělska, ale do Anglie, jak mu radil Ossie Ardiles. Možná by se mohl soustředit více na fotbal a nemluvit o věcech mimo hřiště. Možná by rovněž vedl usedlejší a méně komplikovaný osobní život. I anglický fotbal však skýtá celou plejádu kontroverzních osobností od Paula Mersona a jeho drogové závislosti až po slavný kung-fu kop Erica Cantony.

Maradona je produktem své rodné země. Jeho politikou je směsice nedomyšlených představ, které nemusel nikdy obhajovat v diskusi. Britský dokument z roku 1995 se jej pokusil vykreslit jako radikálního revolucionáře, ovšem když Maradona vzdává hold Castrovi, dělá to proto, že je posledním „opravdovým vládcem, který má ještě koule“. Maradonova politika je obyčejný hrubý, i když horlivý nacionalismus, kvůli kterému se lehce přimkne k jakékoli argentinské vládě, ať už jsou její praktiky sebehorší.

V Argentině se spíše než anglická fair play nosí a vyznává tzv. viveza, což doslova znamená „živost“, ovšem myslí se jí rovněž vychytralost, či dokonce podvod, a nikdy se nepoužívá hanlivě. Ostatně argentinským národním kulturním hrdinou je gaučo jménem Martín Fierro, který celý život podváděl a procházelo mu to. Sám Maradona v rozhovoru z roku 1994 přiznal, že je mu vnitřně bližší vivezachudinské čtvrti Buenos Aires než upřímnost argentinského venkova.

Dalším znakem tzv. villeraneboli člověka pocházejícího z chudinské čtvrti je oddanost velmi úzkému kruhu příbuzných a přátel, v duchu až kmenové spřízněnosti, a opovrhování vnějšími institucemi. Maradona je na tak veřejně známého člověka až nezvykle nepřístupný. Jeho tiskové konference jsou většinou velmi pečlivě připraveny a on při nich odpovídá pouze zpola nebo jen na otázky, které se mu líbí. Novináře, s nimiž se čas od času setká tváří v tvář a jimž se alespoň trochu otevře, si pozorně vybírá.

To alespoň částečně vysvětluje, proč jeho drogová závislost trvala déle, než se původně předpokládalo. Neochotně nakonec přiznal, že drogy bral, aby zakryl, jak moc se mu hroutil život. Tomuto tématu a svému doznání se důsledně vyhýbal, až teprve začátkem roku 1996 poskytl argentinskému společenskému časopisu Gentedůkladně připravený rozhovor, v němž odhalil několik podrobností o svém užívání drog a horoval za lepší osvětu mezi mládeží.

Déle než čtrnáct let ospravedlňoval Maradona svou nechuť otevírat tuto otázku tím, že by se lidé měli soustředit pouze na jeho fotbalové výkony. Podobně odmítal vysvětlit mnohé jiné aspekty svého života mimo hřiště, jako například nemanželské dítě v Itálii či napojení na neapolskou mafii. Takový postoj by se dal pochopit, kdyby se nejednalo o Maradonu. Dalo by se to pochopit, kdyby se on sám z vlastní vůle nevydával za hranice vymezené kariérou profesionálního fotbalisty do světa, který po něm vyžadoval jistou dávku společenské odpovědnosti, kterou však nebyl schopen ani ochoten přijmout.

Na podobných příkladech se Maradonova lidská selhání vyjevují nejjasněji. Ti, kdo jej bez výhrad oslavují, poukazují jednak na jeho otevřené výpady vůči některým symbolům moci, jako například vedení organizace FIFA, jednak na jeho zastávání se neprivilegovaných. Pravdou však je, že Diego Maradona se zajímal spíše o své vlastní postavení uvnitř molochu FIFA, který fotbal pouze využívá, než chudobou postiženým místům Esquina a Villa Fiorito, z nichž pocházeli jeho rodiče. Soustředil se spíše sám na sebe než na to, jaký příklad dává budoucím generacím fotbalistů, kteří budou vábeni drogami nebo se ocitnou v pokušení opustit děti, o něž se měli postarat, nebo si po jeho vzoru budou přiťukávat skleničkou s bossy organizovaného zločinu.

Možná však očekáváme od fotbalistů příliš, stejně jako oni očekávají příliš sami od sebe, což může být důsledek komercializace sportu, zejména pak fotbalu jako toho na světě vůbec nejoblíbenějšího. Bez toho by koneckonců pochopitelně nikdy nevznikla ani tato kniha. Ještě před lety se mohl Maradona zapsat do historie jako sice nepříliš chytrý a poněkud sebestředný fotbalista, přesto stále nejlepší. Namísto toho se stal živoucím mýtem, k němuž vzhlížely miliony fanoušků, a takové postavení vyžaduje jistou zodpovědnost.

Maradonovi jistě nelze upřít dar od Boha, díky němuž svou hrou udivoval diváky. V určitých fázích jeho kariéry jej však dusily chabé výkony rozhodčích, zákeřné útoky soupeřů a rovněž otřesné vedení fotbalových představitelů, kteří jej měli lépe chránit. Maradonovou největší životní tragédií byl ovšem způsob, jakým svými vyjádřeními a chováním živil vlastní božský obraz, aniž by kdy přijal plnou odpovědnost za svá selhání. Zahazoval tak svůj talent, příliš často zklamával očekávání fanoušků i svá vlastní, nepodával takové výkony, jaké mohl, a svou hrou v takových chvílích radost nerozdával.

2

NAROZENÍ DÍTĚTE

Příchod na svět syna Diega ohlásila Doně Dalmě Salvadoře Franco Maradonové hvězda, jejíž svit se odrážel od nemocniční podlahy. Byla neděle, 30. října roku 1960, den, kdy se chodí do kostela a na fotbal.

Jak přesně porod v nemocnici pojmenované po Evitě Perónové na dělnickém předměstí Buenos Aires zvaném Avellaneda probíhal, zůstává zahaleno tajemstvím. Podle jedné verze, kterou Doña Dalma nikdy nepotvrdila ani nevyvrátila, kopal její prvorozený syn nohama celou dobu od prvních porodních bolestí až po příchod na svět. O mnoho let později budou komentátoři z celého světa vyprávět, jak Doña Dalma, ve svém nejbližším okolí přezdívaná Tota, vykřikla: „GÓÓÓÓÓÓÓÓL!“ A o chvíli později již doktor držel v rukou zakrvaveného Diega a sděloval jí: „Gratuluji, máte zdravého synka a je to teda macek!“ Příběh o božském původu tohoto malého chlapáka se tak začíná psát již zde.

Pro dítě narozené do chudobných poměrů je jakákoli hračka zjevením. V chatrči, v níž Diego Maradona strávil dětství, nebyli žádní plyšoví medvídci, či snad videohry. Měl tam však kožený fotbalový míč. Ten mu věnoval jeho strýc Cirilo ke třetím narozeninám, sotva se naučil chodit, a pro Maradonu to byl největší poklad. „Mnoho lidí se stydí za to, že vyrostli v chudinské čtvrti. Já ne!“ prohlásil později v jednom rozhovoru. „Kdybych se ale nenarodil v chudinské čtvrti, nebyl bych Maradona. Měl jsem tolik volnosti na fotbal, o jaké si dnešní děti ve městě můžou nechat jenom zdát. My jsme mohli hrát kdekoli a kdykoli.“ A ihned k tomu dodává: „Ten první kopačák byl ten nejkrásnější dárek mého života. Jen co jsem jej dostal, nedal jsem ho z ruky, a dokonce jsem s ním spával.“

Během dne si s ním kopal na plácku před domem na chudinském předměstí Buenos Aires zvaném Villa Fiorito. Právě tady se Diego Maradona učil své první fotbalové triky a díky tomu, jak se míč nepředvídatelně odrážel od kamínků a kutálel se prachem, osvojoval si postupně stále více dovedností a rodila se v něm jeho genialita.

Strýček Cirilo hrál v jeho životě důležitou roli. Ještě jako batole se Diego jednoho večera zatoulal z chatrče, v níž nebyla zavedená ani voda, ani elektřina, do tmy a spadl do žumpy. Zachránil ho až strýc Cirilo, který jej za křiku: „Diegito, udrž hlavu nad hladinou,“ vytáhl z jímky plné rodinných výkalů a vložil do rukou Toty, která jej očistila a uklidnila. O třicet let později, když Diego procházel obdobím sklíčenosti a pochyb způsobeným užíváním drog a snažil se ve svém životě najít nějaký smysl, viděl právě v této životní události původ svého chování a pocitů. Ponořen do oné traumatické vzpomínky zahlédl nejen příliš krátké dětství, ale také zdroj víry, že se dokáže dostat ze sebevětšího srabu, a to mu dodávalo sílu se znovu zvednout.