Luca Crippa, Maurizio Onnis

IL FOTOGRAFO DI AUSCHWITZ

Copyright © 2013 Edizioni Piemme S.p.A.

Copyright © 2018 Mondadori Libri S.p.A.

Published by Mondadori Libri under the imprint Piemme

All rights reserved

Translation © 2016, 2020 Marta Bárová

ISBN 978-80-242-6632-9

Prolog

Osvětim:

ODPOLEDNE V ODDĚLENÍ IDENTIFIKACE

Wilhelm Brasse zapnul zvětšovací přístroj a na list fotografického papíru dopadl intenzivní kužel bílého světla. Negativ ráno vyvolal Franek, jeden z jeho spolupracovníků, a on se na něj ani nepodíval. Franek byl zručný laborant a Brasse nepochyboval, že negativ má správný kontrast i vyvolání. Znal dobře i svůj zvětšovák – po dlouhé společné práci věděl, jak funguje – a byl si jistý, že s negativem střední hustoty postačí dvanáctivteřinová expozice. Po uplynutí dvanácti sekund zhasl bílé světlo a komora se opět ponořila do přítmí nouzového červeného osvětlení.

Jeho šéf Oberscharführer SS Walter ho požádal, aby mu zhotovil velkoformátové fotografie. Proto položil na desku zvětšováku papír o rozměrech třicet krát čtyřicet centimetrů. Když se na něj obtiskl snímek promítnutý z negativu, zatím latentní, neviditelný, vzal ho a ponořil do misky s vývojkou. Čekal netrpělivě, jako vždy v této fázi. Obraz se začal pomalu vynořovat: obličej, o tom nebylo pochyb.

Nejprve se objevily linie očí a pár kadeří hustých vlasů, pak rysy tváře. Patřila ženě, snědé, mladé, na hlavě měla vzorovaný šátek. Když byla čerň panenek dostatečně výrazná, vytáhl papír z vývojky, rychle ho opláchl a vložil do ustalovače: bude stačit půl minuty. Ani se nepodíval na chronometr postavený na nejbližší poličce. Trvání jednotlivých fází měl v hlavě a už dlouho nepotřeboval žádné měřicí přístroje. Nakonec vyjmul fotografii z ustalovače, pečlivě ji omyl, aby časem nezežloutla, a pověsil na prádelní šňůru k uschnutí. Požádal Waltera o sušičku, jeho nadřízený se však k tomu, aby si nechal z Berlína poslat nové vybavení, neměl. Bylo zbytečné shánět něco takového ve Varšavě: z polského hlavního města už Němci odvezli vše, co se jim mohlo hodit.

Pověsil fotku a teprve potom rozsvítil. A ve stoje, před prádelní šňůrou, si ji prohlížel. Projel jím záchvěv uspokojení: po technické stránce byla skvělá, měla dokonalý kontrast. Ten pocit však rychle vystřídal neklid. Ženiny oči na něj upřeně hleděly. Jejich výraz ho úplně vyděsil.

O krok couvl, aby se podíval lépe.

Nedokázal určit, z jaké vzdálené země pocházela: obličej byl zabrán příliš z blízka, aby se dalo něco odvodit z oblečení či jiných detailů. Tvář se podobala tisícům jiných, které on sám tady v táborovém oddělení identifikace zvěčnil. Mohla to být Židovka odkudkoliv, Francouzka, Slovenka, snad i Romka, i když neměla úplně typické rysy kočovnic, s nimiž se v Osvětimi setkal. Možná i Němka, potrestaná za něco, co bylo nacistům proti srsti.

To nevěděl.

Snímek udělal Walter, který se neobtěžoval podat nějaké vysvětlení. On, Brasse, nikdy nechodil fotit ven. Měl na to povolení, ale nechtělo se mu. Pokud mu to nepřikázali, zůstával raději tady v teple, zavřený v ateliéru. Jeho nadřízenému se naopak líbilo fotografovat a točit krátké filmy pod širým nebem. Materiál pak nosil do ateliéru, kde ho nechával vyvolat a udělat fotografie.

Oberscharführer si svého vrchního portrétisty vážil a respektoval ho. Nikdy mu neopomněl dát najevo, že on je příslušníkem SS a Brasse vězněm, míň než nic. Ovšem fotografova zručnost mu byla velmi k užitku a časem si dokonce deportovaného Poláka oblíbil. Klábosil s ním, vyptával se ho na odborný názor, svěřoval mu choulostivé úkoly.

To ráno vešel do ateliéru velmi brzy, ještě předtím, než se vytvořila fronta vězňů, které bylo nutné ztotožnit a zaevidovat. Při jeho příchodu se všichni postavili do pozoru. Němec svíral v ruce svitek filmu a podle toho, jak s ním zacházel, to vypadalo, že obsahuje poklad: muselo to být několik metrů filmového materiálu.

„Kde je Brasse?“

„V temné komoře,“ odpověděl Tadek Brodka, který připravoval vybavení pro dopolední práci.

Walter rychlými kroky přešel místnost a zaklepal na dveře laboratoře. Nechtěl vtrhnout dovnitř bez varování: zničil by práci svého chráněnce. Teprve když slyšel výzvu ke vstupu, šel dál.

„Dobré ráno, Herr Brasse. Jak se vede?“

Fotograf se na něho usmál. „Dobře jako vždy, Herr Oberscharführer. Čím vám mohu posloužit?“

Walter zvedl ruku, ukázal mu svitek a položil ho na stůl. „Mám tu pro vás další práci. Kdy ho můžete vyvolat a udělat snímky?“

Brasse se podíval na ruličku. „Pustím se do toho, až skončíme s registracemi. Můžu se zeptat, o co jde?“

Walter lhostejně pokrčil rameny. „O snímky, které jsem udělal včera, když jsem se toulal po táboře. Jen tak.

Ale moc mi na nich záleží a mým nadřízeným rovněž. Víte, co tím chci říct?“

Jistě že mu rozuměl. Ty záběry nebyly určeny pro soukromou sbírku vzpomínek a dostanou je do ruky i nejvyšší představitelé tábora. Musí jim věnovat absolutní pozornost.

„Nedělejte si starosti. Budou dokonalé.“

Po krátkém rozhovoru Walter odešel a Brasse se vrátil k běžným povinnostem. K filmu se dostal odpoledne. Jeho předpověď se splnila. Hotové fotografie byly dokonalé, některé záběry dokonce ořízl, aby vylepšil Němcovy průměrné snímky. A teď tam stál a pozoroval obličej té ženy, její upřený pohled.

Její oči plakaly bez slz.

Hluboké černé panenky plné hrůzy a zoufalství. Víčka dokořán, oči vytřeštěné.

Ohrnutý ret vypovídal o strachu, který prožívala. Něco viděla, možná mrtvolu, možná hrobaře, který vrstvil těla na hromadu.

Brasse v mžiku pochopil, kde a kdy ji Walter zachytil. Plynová komora. Žena se nacházela ve vstupu do plynové komory. Možná se dívala, jak se otevírají pancéřovaná vrata, možná viděla, jak se zavírají, a nahlédla dovnitř, kde odklízeli předchozí várku.

V jejích očích se zračilo vše: strach a údiv, spolu se strašlivým vědomím, že co nevidět nastane konec. Že je další na řadě.

Brasse se zachvěl.

Viděl tady v táboře zemřít mnoho lidí, ještě však nespatřil oči s výrazem, jaký měly oči ženy z fotografie: s výrazem někoho, kdo je živý a za minutu bude mrtvý. Někoho, kdo sleduje, jak se před ním otevírají brány pekla. Poslední vteřiny, kdy bije srdce. Poslední krok, než spadne opona.

Rychle couvl a běžel zhasnout. Temná komora se opět zahalila do narudlého přítmí. Okna byla zavřená, tady se cítil v bezpečí.

Dokud je tady uvnitř, nemůže se mu stát nic zlého. Postupně se uklidnil a pustil se znovu do práce: v oddělení identifikace se fotografovali vězni. A on se nechtěl opozdit.

První část 
Osvětim 1941: SKRÝT SE A PŘEŽÍT

1

„Nehýbej se! Dobře… Nezvedej moc bradu! Ano… Hotovo!“

Závěrka cvakla a obraz vězně se otiskl na negativ šest krát dvanáct centimetrů. Brasse popošel k židli. Muž instinktivně ucukl, jako by se bál, že ho uhodí, ale fotograf ho uklidnil.

„Neboj se. Chci tě jen upravit…“ Srovnal mu límeček mundúru, jeden z knoflíků nebyl dopnutý. Když se vrátil na místo, znovu se zadíval do hledáčku.

„Sundej si klobouk a dívej se přímo do objektivu. Nemrkej, neusmívej se. Neškleb se, prosím… Proč se tak pitvoříš?“

Vězeň se nedokázal tvářit stejně ani pár vteřin, potřebných pro zachycení jeho podoby. Byl to Polák a odpověděl na Brasseovu otázku polsky. „Bolí mě záda. Hrozně moc.“

I kápo, který ho přivedl, byl Polák. Popošel k otočné židli a vlepil mu pohlavek.

„Seď rovně a dělej, co říká pan fotograf. Tady musíš jen poslouchat!“

Brasse vrhl na kápa zlý pohled. Nikdy předtím ho neviděl a nevěděl, z kterého je bloku, ale strach z něj neměl. Tady uvnitř velel on, především když bylo třeba jednat se ,zákazníky‘. Nechtěl, aby se s vězni zacházelo zbytečně tvrdě.

„Hele, nemlať ho! Ne v mém ateliéru. Rozumíš?“ Muž potichu zaklel a zase se opřel o zeď. „No, dobře, dobře. Ale s tou krysou, s tím neřádem si to pak vyřídím.“

Brasse znovu pobídl vězně a ten se konečně zadíval do objektivu, čelo uvolněné, oči vykulené, krk natažený ve snaze udržet pózu: fotograf zmáčkl spoušť.

Když zvedl zrak, vězeň zůstal takový, jak ho viděl přes čočky, nehybný, ztracený ve svých myšlenkách. Vynaložil tolik času, aby ho správně naaranžoval, a on se teď nechce vrátit do reality. Sledoval ho. Oči, stále vykulené, byly velké, obrovské v pohublém obličeji, a zářivé, tak zářivé – ve chvíli, kdy na vše zapomněl –, že osvětlily zbytek obličeje a celé postavy. Jako by v jejich hloubi dosud plál houževnatý oheň, který je rozhodnutý nezhasnout.

Bohužel ho musel vrátit na zem.

Zvedl ruku a přitáhl k sobě páku umístěnou na boku desky s fotoaparátem. Židle s vězněm se okamžitě otočila o devadesát stupňů, takže ho mohl zabrat z profilu. Když se však zadíval do hledáčku, zjistil, že muž, kterého pohyb židle probral, je příliš vysoko. Pomocí další páky spustil židli o kousek níž a týl deportovaného se konečně ocitl ve správné výšce.

„Nenasazuj si klobouk a dívej se na zeď před sebou…“ Muž poslechl a fotograf mohl konečně udělat poslední snímek.

Tím jeho práce skončila.

„Dobře, můžeš jít…“

„Dělej, hni sebou!“ vykřikl kápo. Muž vstal se zklamaným pohledem, s touhou dál si vychutnávat odpočinek a rozptýlení, které mu fotografování poskytlo. Nepřál si vrátit se ven, do zimy. Chtěl zůstat uvnitř, v teple. Na to však nebyl čas. Jeho místo musel zaujmout další vězeň. Před místností se tvořila fronta. Brasse se tam podíval. Odhadem jich tam čekalo tak dvacet. Stáli v pozoru, nemluvili, dívali se upřeně před sebe. Ani v nejmenším si nedovolili porušit rozkaz, který jim nařizoval naprosté ticho. A když se jeden z nich, asi tak třetí v řadě, odvážil potáhnout nosem, kápo se neudržel.

„Ty parchante! Neřáde jeden! Hnusnej židovskej hajzle!“

Pustil se do něho pěstmi, začal ho mlátit, do těla a pak do hlavy. Vězeň se zlomil v pase až k zemi a snažil si chránit hlavu rukama. Neodvážil se křičet, jen tiše zasténal, jako by šeptal, ale to stačilo, aby to kápa ještě víc rozpálilo, zatímco ostatní vězni vyděšeně couvali. Musí se tomu udělat přítrž, jinak toho nešťastníka zabije.

„Teď chci jeho!“ Brasse ukázal na bitého vězně a kápo musel přestat. Supěl a překypoval vztekem.

„Proč právě on? Není na řadě…“

Fotograf vzal kápa za paži a odvedl ho pár metrů od skupiny. Promluvil na něho slušně, jelikož si to s ním nechtěl rozházet, ale nesmlouvavě. „Nedostal jsi snad rozkaz, abys muže ze svého komanda odvedl na focení?“

„Jistě.“

„A když se ty fotky neudělají, kdo za to bude zodpovědný?“

Kápo se na něj chvíli upřeně díval, pěsti sevřené. Bylo zřejmé, že by se nejraději vrhl i na něho: ač se to nezdálo, i fotograf byl prostým vězněm, úplnou nulou. Pak se ovládl a zavrčel: „Co tím chceš říct?“

Brasse se pokusil být ještě zdvořilejší. „Mám za úkol fotografovat vězně jednoho po druhém. Snímky musí být čisté. Nechci oteklé tváře, podlitiny, monokly, zlomené kosti. Trpící obličeje. Mému šéfovi se tyhle věci nelíbí. Je to jasné?“

Kápo stiskl rty. Rozuměl tomu: to bylo zřejmé. Dokonce se snažil nasadit cosi jako úsměv. „Nebudeš o tomhle malém incidentu vyprávět svému nadřízenému, že ne?“

Brasse potřásl hlavou. „Já nic neřeknu. Ale teď musím toho muže vyfotit dřív, než se mu na tváři objeví modřiny. Z jakého jste komanda?“

„Z táborových garáží. Ti neřádi se nepřetrhnou. Už se tam roztahují, mají se až moc dobře…“ Odfrkl si, jako by si myslel, že právě on je povolaný upevnit v táboře disciplínu, a vyštěkl na zbitého vězně, aby šel dovnitř a posadil se na otočnou židli.

První snímek z poloprofilu, s čepicí na hlavě. Druhý z ánfasu, bez čepice.

Třetí z profilu, také bez čepice.

Po každém zmáčknutí spouště, zatímco Brasse seřizoval zaostření, vytáhl Tadek Brodka z fotoaparátu Zeiss těžkou kazetu obsahující negativ a vyměnil ho. Stanisław Trałka poskládal z písmen nápisy a postavil je k vězni, aby se objevily na třetím snímku: odkud pochází, jaké má registrační číslo, proč je v Osvětimi. Brasse zjistil, že muž, kterého kápo zbil, je „Pol S“, čili politický vězeň původem ze Slovinska, a jeho registrační číslo je 9835. Spočetl si, že dorazil do koncentračního tábora pár měsíců po něm.

Když dokončil svou práci a kývnutím hlavy muži naznačil, že může jít, vyčetl z jeho očí němé poděkování. Ten člověk věděl, že ho zachránil před ještě tvrdším potrestáním, ale Brasse sklopil zrak a na mlčenlivý pozdrav neodpověděl. Svým zásahem ho chtěl ušetřit ještě horšího zacházení a dobře věděl, že kdyby ho poslal pryč, aniž by ho vyfotil, v záznamech by se objevila díra: v devíti případech z deseti se vězni do ateliéru nevraceli. Mezitím je zabili.

Myslel ovšem i sám na sebe. Nikdo nevěděl, co se Němcům honí v hlavě, a nepřekvapilo by ho, kdyby hodili vinu za neprovedené snímky na něho. Přál si, aby vše probíhalo hladce.

Zatímco kápo z garáží postrčil na otočnou židli dalšího deportovaného, Brasse zvedl oči ke kukačkám, jimiž Němci ateliér vyzdobili. Všiml si, že je téměř poledne: za chvíli ze dvířek vyletí ptáček a zakuká. Ten zvuk ho rozčiloval, protože ho vždy vyrušil uprostřed práce, nenašel však odvahu požádat o odstranění hodin. Líbily se Bernhardu Walterovi, a to stačilo. Uplynula minuta, ptáček zakukal a Brasseovi se sevřel žaludek hladem. Znovu se postavil za objektiv. V tu chvíli vpadl dovnitř Franz Maltz, kápo fotografického ateliéru. Brasse ho uctivě pozdravil. „Vítejte, šéfe. Jak je venku?“

Maltz se oklepal, aby ze sebe setřásl námrazu, a popošel ke kamnům, které zakryl svým mohutným pozadím.

„Mysli na svou práci, Poláku, a o mě se nestarej…“ Brasse neodpověděl, sklopil hlavu a zadíval se do hledáčku fotoaparátu.

Nikdo nevěděl, kde kápo tráví většinu času. Bylo ovšem zřejmé, že fotografování ani za mák nerozumí a z oboru umí jediné: udělat pár fotek v temné komoře. Jak se mohl stát kápem identifikačního oddělení, bylo záhadou, ale nikdo se ho v tomto ohledu neodvážil vyptávat. Šlo o jejich přímého nadřízeného, a k tomu se nedalo nic dodat. Brasse ho často slýchal supět za svými zády, zatímco se snažil zaostřit záběr.

Teď seděl na židli chlapec.

Sotva osmnáctiletý, a když ho Brasse sledoval v hledáčku, sevřelo se mu srdce. Na hrudi měl přišitý žlutý trojúhelník, překrytý dalším, červeným, aby vznikla Davidova hvězda: Žid, a určitě nebude žít dlouho. Ale to nevzbudilo fotografův soucit. Rozrušil ho jeho pohled. Chlapec měl světlé, čisté, důvěřivé oči někoho, kdo právě vyšel z puberty. Dlouhé, téměř ženské řasy a pihy mu dodávaly příjemný vzhled. Na lících a bradě ani náznak vousů. Brasse si byl jistý, že z jeho rtů nikdy nesplynula nadávka. Až bude umírat, bude volat matku a dívat se na své katy, udivený, nechápající, proč ho zabíjejí. Zbývá mu sotva pár týdnů života. Dřina, zima, hlad a bití: je to jen otázka času.

Jen co udělal třetí snímek, z profilu, zaslechl, jak Maltz vykřikl: „Weg!“ Německý rozkaz, aby vypadl, zmizel.

Mladík pocházel z Francie a určitě německy nerozuměl, ale pochopil tón toho stručného rozkazu a snažil se co nejrychleji vstát z otočné židle.

Nestačil ani položit nohy na zem, když kápo znenadání zatáhl za páku na boku pultu. Židle se prudce otočila a vrátila do čelní polohy. Jak se stává panáčkům na péro, chlapec nadskočil a byl vymrštěn na zem. Obličejem se uhodil o okraj desky, na níž stál fotoaparát.

Na chvíli zůstal bezvládně ležet na podlaze a Brasse pocítil nutkání se k němu sklonit. Jenže pomáhat deportovaným nebylo povoleno, z toho by byl velký malér. Zatímco se Maltz řehtal jako blázen, Žid se namáhavě zvedl sám. Postavil se, vyplivl zlomený zub, a jeho kápo ho postrčil ven. I on se hlasitě smál. Tenhle žertík neznal a moc se mu zamlouval.

„Nádhera. Zopakujeme to?“

Maltz, který se smíchem málem popadal za břicho, mu přerývaně odpověděl: „Viděl jsi ten ksicht? Já z nich snad zhebnu! Pěkně ho to zkrouhlo, co… Páni, ten se tvářil. Jo, dáme jim do těla… Jo, zopakujeme to!“

A tak otočná židle shodila na zem další tři nešťastníky. Jeden z nich, stařec, si zlomil ruku. Na podlaze křičel bolestí a strachem. Bolestí, protože ruka se mu zkroutila v nepřirozeném úhlu a kost téměř vyčnívala ven. A strachem, neboť si uvědomil, že ten úraz znamená jeho konec. Dalo se mu vyčíst z tváře, že to chápe. Z ateliéru povede jeho cesta přímo na ošetřovnu a pak do krematoria. Nikdo neměl zájem léčit a živit starce. Čím dřív přestane otravovat, tím lépe pro všechny. A vše dohromady – zlomená ruka, strach v očích starého muže, chaos vzniklý v ateliéru – vybičovalo rozjařenost obou káp na maximum. Přestali se smát až po několika minutách.

Vzápětí se Maltz zatvářil komisně jako obvykle. Už se pobavil do sytosti a neměl chuť na další žerty. Několikrát se protáhl. Pak zívl. „Jdu si do kantýny koupit něco k jídlu. Chcete něco?“

Zašklebil se, protože věděl, že Brasse a jeho spolupracovníci nemají marky, které by mohli utratit.

A tak je nechal samotné, aby si poradili s vězni. Brasse se zadíval na kukačky. Za chvíli bude jedna.

Žaludek se mu hladem sevřel ještě silněji, ale musel se obrnit trpělivostí.

Měl před sebou ještě mnoho hodin práce.

2

Vše začalo před měsícem, 15. února 1941, kdy ho poslali do kanceláře gestapa, po první strašné zimě strávené v Osvětimi. Po cestě si všiml, že není sám. Spolu s ním hledali budovu gestapa další čtyři vězni. Při chůzi v dřevácích po sněhu, s pažemi přitisknutými k hrudi, aby se z hladovějícího těla nevytratila ta trocha tepla, se vyplašeně dohadovali a v duchu se ptali, proč si zavolali právě je.

„Odkud jsi?“

„Z Francie. A ty?“

„Z Holandska.“

„Já jsem Slovák.“

„Nerozumím.“

Německy uměl jen Wilhelm Brasse, takže pro dorozumění používali těch pár slov, která se naučili v táborovém Babylonu, a spíš ruce a nohy.

Pocházeli z různých zemí a byli rozdílného věku: dva překročili padesátku, jednomu táhlo na pětatřicet a další dva, mezi nimi Brasse, byli ještě mladší. Zdálo se, že nemají ani společného známého mezi kápy či ostatními vězni, pracovali v různých komandech a spali v různých blocích. Tápali ve tmě. Až Wilhelma něco napadlo.

„Jak jste se nechali zapsat?“

Ostatní si ho nedůvěřivě prohlíželi. „Co tím chceš říct?“ ptali se nechápavě.

Polák reagoval netrpělivě. „Co jste dělali předtím, než vás sem přivezli? Co jste řekli Němcům?“

„Já dělal fotografa,“ prohlásil Francouz.

„Opravdu? A ty?“

Slovák přikývl. „Já taky. Měl jsem ateliér kousek od Bratislavy.“

Vyšlo najevo, že rovněž Holanďan a Maďar byli fotografové.

„Jako já,“ doplnil Brasse. „I já pracoval jako fotograf. Víte, co to znamená?“

Pět mužů se zastavilo a pevně se zapřelo do ledu, aby neuklouzlo. Pár kroků od dveří kanceláře gestapa. Prohlíželi si jeden druhého, bez zášti, ale již s nedůvěrou. V mžiku pochopili, že Němci z nějakého důvodu, z nějaké pohnutky, která jim ještě nebyla jasná, potřebují fotografa. Možná dva. Určitě ne pět. Takže je čeká selekce.

Wilhelm protrhl ticho a napětí, které je rozdělovalo.

„Pojďme, odvahu. Stejně o všem rozhodují Němci…“ A tak vstoupili, drobnými krůčky, požádali o dovolení a každý postupně oznámil jméno a evidenční číslo.

„Zde!“ téměř křičeli silným, jasným hlasem, jako by na tom, že se ohlásí předpisověji než jejich druzi, závisel jejich osud.

Nechali je čekat, ve stoje, bez vysvětlení, a jednoho po druhém volali do malé místnůstky, ze které pronikaly nezřetelné hlasy. Když pohovor skončil, odvedli je ven zadními dveřmi: všichni společně se již nikdy nesetkali.

Nemohli si ani vyměnit pohled. Aby se vzájemně neinformovali o tom, co se v kanceláři děje, na to dbal příslušník SS s výhružně nasazeným bajonetem.

Pak přišla řada na Wilhelma.

Vstoupil dovnitř a ocitl se před psacím stolem, který zabíral téměř veškerý prostor a ponechával sotva průchod pro svého majitele, Oberscharführera SS. Mladíka, poddůstojníka, na němž v tom okamžiku mohl záviset jeho život. Polák měl srdce až v krku. Otevřel ústa, aby znovu ohlásil své jméno a číslo, ale muž ho posunkem zarazil a vybídl ho, aby si udělal pohodlí.

„Posaďte se, Brasse.“

Wilhelm mu věnoval udivený pohled.

Mnoho měsíců už mu nikdo při rozhovoru nevykal. Pevně sevřel čapku a posadil se. „K vašim službám.“ Němec, třicátník se sympatickým obličejem, pečlivě prozkoumal nějaké papíry a pak mu položil celou řadu otázek. Beze spěchu, trpělivě, jako by získání podrobných informací mělo pro něho mimořádný význam.

„Z dokladů vyplývá, že vám je třiadvacet a předtím jste pracoval v Katovicích jako fotograf.“

„Ano, společně se strýcem.“

„Ateliér vlastnil váš příbuzný?“

„Ano, byl jsem u něho v učení. Řemeslo jsem zvládal dobře.“

„Jak dobře?“

Němec se usmíval a Wilhelma se zmocnilo nutkání blufovat, okamžitě mu však svitlo, že by za to draze zaplatil: vydávat se za nejlepšího polského fotografa by bylo zbytečné a nebezpečné. Spokojil se s tím, že řekl pravdu.

„Dost dobře.“ Nelhal. Byl opravdu šikovný.

„Jakou vývojku používáte?“

„Výrobky Agfa… Německá kvalita je prostě ze všech nejlepší.“

Dodal to bez jakékoliv ironie.

„A ustalovač?“

„Také od firmy Agfa.“

„Jak zvládáte retuš?“

Wilhelm si v duchu říkal, k čemu asi slouží všechny ty otázky. Bylo jasné, že potřebují fotografa, který si umí poradit i v temné komoře. Jenže retuš je něco navíc, co souvisí s portréty, prací v městském ateliéru, na dobré adrese někde v centru. Vůbec tomu nerozuměl. „Spolu se strýcem jsem dělal dost retuší, ovšem s těmi správnými nástroji…“

„Co tím míníte?“

Brasse se rozhlédl kolem sebe, nejistě, jako by chtěl říct, že Osvětim není to správné místo pro takové věci.

„Jsou zapotřebí tužky s různě silným hrotem, matné a lesklé černé inkousty, saze i lak. A mnoho dalších věcí. Jedině tak lze udělat kvalitní retuš.“

Oberscharführer spokojeně přikývl. Zdálo se, že se mu Wilhelmova slova zamlouvají. Znovu chvíli listoval papíry. Pak otevřel zásuvku a položil před Brasseho malou podobenku ve formátu pohlednice. Civilista, starší člověk, kterého nikdy předtím neviděl. Snímek určitě pocházel z ateliéru. Ovšem nebyl dokonalý.

„Co si myslíte o tomto obrázku?“

„Není úplně dobrý.“

„Proč?“

„Tříčtvrtinový záběr je v pořádku a výraz v obličeji také. Ovšem pravá polovina je příliš ve stínu. Chci říct, nesprávné nasvícení.“

Němec se k němu naklonil. „Pokračujte.“

Wilhelm vzal fotku do ruky a pečlivě si ji prohlížel.

„Reflektory jsou špatně rozestavěné. Nebo fotograf neměl k dispozici dostatečné osvětlení. Chtělo to lampu navíc, která by rozptýlila stíny na pravé tváři. To je ten problém.“

Němec ukázal na snímek bradou. „Můj otec a tu fotku jsem dělal já.“

Wilhelm polkl, celý vyděšený.

„U něho doma, v bavorském Fürthu, mém rodném městě. Jen za pomoci světel v salónu. Na to, že jde o práci amatéra, to není špatné. Nemyslíte, Herr Brasse?“

Položil důraz na slovo Herr a Wilhelma polilo horko. Přesto dokázal duchapřítomně najít příhodnou odpověď.

„Ano. Na to, že byl udělaný v podstatě na koleně, je to dobrý snímek.“

Němec přikývl. „Ano. Dobrá fotka, ale já mám příliš mnoho práce, než abych se mohl fotografování věnovat…“

Znovu sklopil zrak na papíry, které zkoumal, a rozhodně na ně načrtl pár rychlých znaků. To je můj spis, pomyslel si Polák, plný očekávání a úzkosti, rozrušený na nejvyšší míru.

Esesák odložil pero a podal mu list papíru. „Tady jsou mé rozkazy. Slovák z vás ví o fotografování nejvíc a ani ten Francouz si nevedl špatně. Ale vy, Brasse, máte na rozdíl od ostatních jednu rozhodující výhodu, vlastně dvě…“

Wilhelm mlčel.

„Za prvé mluvíte dobře německy a já se nechci dorozumívat rukama jako nějaká opice. S těmi ostatními bych musel. Za druhé, i když se tvrdohlavě prohlašujete za Poláka, jste syn a vnuk Rakušanů. Je mou povinností starat se pečlivě a odpovědně o Árijce. I o ty, kteří o to nestojí…“

Při té poznámce Wilhelm zrudl a Němec si toho všiml. Zlomyslně se ušklíbl.

„Tábor je tvrdá škola a možná vás časem napadne se k nám přidat. Wehrmacht je určitě přívětivější než Osvětim a její uniforma slušivější než pruhovaný vězeňský mundúr. Co si o tom myslíte?“

„Že máte naprostou pravdu, pane.“

„Dobře. A teď jděte.“

Polák se však nepohnul a Němec okamžitě svraštil obočí. Počkal vteřinu a pak vyštěkl: „To začínáte brzy! Řekl jsem vám, abyste zmizel!“

„Promiňte, pane. Pro jakou práci jste mě vybral?“ Němec se klepl dlaní do čela. „Málem jsem zapomněl! Jmenuji se Bernhard Walter a ode dneška jsem váš nový šéf. Jste přidělený do Erkennungsdienstu, táborového identifikačního oddělení. Naším úkolem je zhotovovat fotografie vězňů a dělat z nich archiv. Každý, kdo dorazí do Osvětimi, se kvůli evidenci musí objevit před vaším objektivem. Začínáte za hodinu. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

„A teď jděte…“

Lehce se uklonil a opustil místnost. Walter ho doprovodil ven a tam ho nechal o samotě na sněhu. Wilhelm se chvěl radostí. Konečně, tím nejméně předvídatelným způsobem, se na konci tunelu objevilo světlo. V panujícím mrazu, téměř neschopný uvěřit tomu, co se přihodilo, naznačil dva taneční kroky. Pak, rozechvělý stále silnějším třesem a přemožený vypětím, zamířil ke svému baráku. Plakal a slzy mu nikdy nepřidaly sladší než toho dne.

3

„Copak máme dnes ráno?“

Bylo půl šesté a pracovní skupina identifikačního oddělení se již sešla v temné komoře v bloku 26. Samozřejmě s výjimkou kápa, Franze Maltze, který si s tím nelámal hlavu a přicházel vždy s velkým zpožděním. Tvrdil, že chodit včas se mu zajídá, a oni věděli proč: na výslovný Walterův rozkaz nesměl vězně ze svého družstva mlátit. To mu připadalo lepší nechat je pracovat bez dohledu.

„Copak máme dnes ráno?“

Brasse zopakoval otázku a Tadekova odpověď dorazila ze skladu, kam ukládali zbytky laboratorních materiálů.

„Mám to. Už jdu…“

Mladík vycouval po čtyřech a vstal, v ruce cosi ve starém papíře. Rozbalil to a objevil se bochník tmavého chleba a velký kus margarínu. „Dal mi to včera kuchař, za zvětšení fotky jeho manželky.“

Muže jeho vysvětlení nezajímalo. Byla zima, venku mrzlo a oni měli hlad. Sklad sloužil jako tajná spižírna a v posledních týdnech zel prázdnotou. Přes veškeré úsluhy, které prokazovali kde komu, bylo složité a nebezpečné opatřit si pokoutně nějaké jídlo. Kdyby je Maltz, ba co hůř Walter odhalil, nikdo by neručil za jejich záchranu. Teď se však chtěli najíst a bylo zbytečné se nervovat.

Brasse natáhl ruku a dotkl se chleba. Potřásl hlavou.

„Tvrdý jako kámen. Postaráš se o to, Stanisławe?“

Stanisław přikývl. Vzal chléb a popošel k velké řezačce, kterou zarovnávali fotografie. Za pár vteřin nakrájel houževnatý tmavý chléb na plátky a rozdělil ho na improvizovaném stole. Co se margarínu týče, každý si ukousl kus.

Wilhelm Brasse, Tadek Brodka, Stanisław Trałka a Władysław Wawryzniak se nasnídali a po dlouhou dobu si vychutnávali nejen chléb, ale i poklid stolování s přáteli, než se pustí do práce.

„Nesmíme sníst všechno. Musíme nechat něco pro Franeka a Alfreda.“

Franek Myszkowski a Alfred Wojcicki, další členové komanda. Franek ležel na ošetřovně s ošklivým zánětem průdušek a všichni doufali, že se rychle uzdraví. Vlastně o tom nepochybovali, jeho zručnost v temné komoře byla pro Němce příliš nenahraditelná, takže ho léčili, jako by patřil k nim. Alfred zůstal v ateliéru a předstíral, že upravuje a oprašuje zařízení. Ve skutečnosti měl jiný úkol.

Najednou vtrhl do temné komory. „Pospěšte si,“ vyhrkl vyplašeně. „Maltz je tady…“

Vyskočili, ještě s plnými ústy, a za pár vteřin se všichni pustili do práce. Zbylý chléb a margarín zmizely vzadu ve skladu. Daly by se objevit jen při velmi důkladné prohlídce. Ve skutečnosti by jejich tajemství mohl odhalit jen špeh a oni věděli, že nikdo z nich nepromluví. Pokud chtěli přežít, byla vzájemná důvěra nezbytná.

Brasse se zabral do práce a téměř nevnímal Maltzův křik a nadávky. Obvykle se každé dopoledne až do deseti věnoval vyvolávání snímků, které vyfotil den předtím, a proto se zavíral do temné komory a izoloval od okolního světa.

Skupina šlapala jako hodinky. Během sezení Brasse s pomocí Tadeka a Stanisława fotografoval. Mezitím v temné komoře Alfred, Franek a Władysław zpracovávali negativy, vyjmuté z fotoaparátu Zeiss po každém zmáčknutí spouště. Ponořili je do vaniček, kam se jich vešlo i třicet, a nechali až půl hodiny ve vývojce. Pak je vyndali, opláchli, namočili do ustalovače a znovu omyli. Nakonec je pověsili, aby uschly. Teprve potom nastupoval Brasse.

Ráno a po páté odpoledne, když ateliér opustil poslední z deportovaných, bylo na něm, aby vzal negativy do ruky a zhotovil z nich fotografie. Kontaktní kopírování používal málokdy, většinou přímo volil zvětšení. Pochopil, že Němci si přejí identifikační fotky úctyhodných rozměrů. Nejinak to probíhalo i ono dopoledne. Zatímco kolegové uklízeli ateliér a připravovali věci na zpracování negativů, on kopíroval.

Šlo o choulostivou práci, která se nedala uspěchat.

Ovšem nemohl se ani opozdit. Jeho fotky putovaly do kanceláře gestapa, kde je zařadili do spisů jednotlivých vězňů. Byly zásadní pro rozeznání deportovaných: Němci si chtěli být jistí, že sprovodí ze světa tu správnou osobu. Proto musel Wilhelm zůstávat v temné komoře i pozdě do noci. Vybíhal ven kvůli večernímu nástupu a pak se s Walterovým povolením vracel do bloku 26, kde pracoval až do půlnoci či jedné. Ráno se probouzel úplně zničený, ale bylo to lepší než v mrazu kopat v lomu štěrk nebo vyrábět cihly pro nové táborové budovy.

Existoval jediný způsob, jak si práci zkrátit: být méně pečlivý, při expozici negativů nebýt tak přesný, dělat menší zvětšeniny. Především by si mohl odpustit drobné retuše. Prováděl je tajně, tužkami, které mu opatřil Franek, a to proto, že k vězňům pociťoval respekt. Šlo o chodící mrtvoly, přesto chtěl, aby se dějinám představily s důstojným výrazem. Takže ztrácel čas tím, že opravoval stíny či zjemňoval příliš výrazné rysy obličeje. Zasahoval hlavně u zvětšenin, pokud se na nich objevily stopy po bití. Jednoho dne možná někdo ty fotky najde a Brasse si přál, aby budoucí nálezce pochopil, že má před sebou muže a ženy, ne zvířata.

To se mu honilo hlavou, když Maltz bez varování rozrazil dveře temné komory. Kápo věděl, že tím poničí vyvolané fotografie, ale kašlal na to. Byl to jeho způsob, jak dát členům svého komanda a především Brassemu najevo, že i když na ně nemůže vztáhnout ruku, budou tančit, jak on píská.

„Je deset. Vězni čekají. Pohni se!“ vychrlil ze sebe nasupeně.

Brasse přešel do ateliéru a pustil se do práce.

První na seznamu byl celkem statný muž pěstěného zevnějšku, původně nejspíš lékař nebo advokát, určitě něco takového. Pak přišla řada na drobného staříka s vyděšenýma očima a propadlými tvářemi, tak malého, že museli židli zvednout co nejvýš, aby se vešel do záběru. Nohy ho skoro nenesly, až se Brasse podivoval, proč ho Němci nechali naživu. Možná pro ně dělá nějakou důležitou práci: jinak si to vysvětlit neuměl. Třetí – v groteskním kontrastu, který rozesmál Maltze – asi čtyřicetiletý dlouhán, vysoký a hubený, vypadal ještě vytáhlejší, protože z pobytu v Osvětimi byl každým dnem vychrtlejší. Po něm udělal Brasse pauzu.

„Odkud jsou?“

„Zaslechl jsem, že z bloku 11,“ odpověděl Stanisław, zaujatý skládáním identifikačních nápisů.

Při těch slovech se Brasse zachvěl. Pokud přicházeli z bloku 11, na chodbě musí být i jejich kápo, Polák Wacek Ruski. Toho se všichni báli a pokládali ho za jednu z nejhorších bestií v táboře.

Vyklonil se na chodbu a jeho strach zesílil. Stačilo mu pár sekund, aby v řadě poznal několik svých známých ze Żywiece, města, kde se narodil a vyrostl.

Wachsberger, Springut a Schwarz. Nešlo přímo o přátele, ale znal je; ten první měl hostinec poblíž nádraží a ti druzí dva byli obchodníci: drogista a majitel obchodu s látkami. Kolikrát je s matkou zdravili na ulici! Kolikrát ho poslala pro něco do drogerie a kolikrát si koupila u Schwarze látku na šaty! Z nenadálé vzpomínky na matku, rodný dům a město se mu rozklepala kolena. Už před časem podobné představy vypudil z hlavy. I to bylo nezbytné pro přežití: nemyslet na minulost, nemyslet na budoucnost, nýbrž žít ve věčné přítomnosti a nedívat se nikam jinam. Teď se však minulost vrátila a šla mu vstříc ve vyděšených obličejích jeho sousedů. Jako vrchol ironie, ač měli árijská příjmení, šlo o Židy. Věděl, že je čeká brzká smrt.

To vše se mu honilo hlavou, zatímco začal pomalu vnímat Ruského řev. Kápo ani na chvilku nepřestával muže ze svého bloku zasypávat nadávkami. A když někdo byť jen maličko couvl, Ruski ho praštil do hlavy silnou holí a srazil na zem jako vola při porážce.