Copyright © Barbara Nesvadbová, 2020

All rights reserved

Photographs © Pavlína Saudková, 2020

ISBN 978-80-249-4210-0

Aféra

Prší. Kap. Kap. Kapity. Kap. Rozbíjejí se o okna auta. Každá jiná. Jedinečná. Jako osud. Jako člověk.

Pláču. Neumím kontrolovat své slzy.

„Nesmím tě milovat.“ Šeptá on.

„Neopouštěj mne.“ Prosím já.

„Víš, že slavíme šestinedělí?“ Smál se před pár dny. „Byly to ty nejhezčí týdny mého života.“ Říká.

A já mu věřím.

Věřím mu každičké slovo.

Poprvé jsem ho potkala před třemi lety. Kamarádky narozeniny. Středočeský statek mezi lesy. Sedím s dětmi u snídaně. Vkročil do místnosti velmi tiše a posadil se přesně naproti nám. Měl nejtmavší oči, jaké jsem kdy viděla. Takřka černé. Pronikavý pohled. A velmi neposlušné hnědé vlasy.

V těch očích bych se uměla ztratit. Napadlo mne, dřív než se představil.

Princ. Je první asociace, kterou k tomuhle muži mám.

Mohl by hrát prince v pohádkách.

Nemine čtvrthodina a přichází jeho paní.

On se na mne stále tak intenzivně, zkoumavě dívá. Přilepen zorničkami na každém mém pohybu. Snad i když si vítr hraje s mými vlasy, tak on ho cítí.

Ale je pozdě. Pro některá setkání není čas. Ani prostor. Někdy jindy. Někde jinde. V jiné realitě. V cizím vesmíru.

V té chvíli tě budu milovat. Tak moc, že to nikdy nezapomeneš. Tak moc, že se ti zatočí hlava. Změním ti svět. Ale ne teď. Ne dnes. A ne tady. Slibuji mu pohledem beze slov, když se loučíme.

Kdybych uměla nahlédnout, že někdy z těch nejhorších chvil budou ty nejhezčí prožitky. Kdybych jen věděla, co mne čeká. Kdybych dokázala číst budoucnost. Co bych tenkrát udělala? Zavolala bych mu? Nebo by strach z bolesti byl příliš velký? Příliš hrozivý.

Upřímně, jsem šťastná za každou minutu, kterou mi dovolil vedle něj prožít. Nevzdala bych se jediné sekundy. Nevyměnila jedinou chvíli.

Krátké. Můj milý M., bylo to příliš krátké.

„Je život spravedlivý?“ Ptám se ho naivně. A upřímně.

„Není.“ Odpovídá. Smutně.

Realita

Tomáš, syn, se naboural. Zle. A byl hlavním viníkem.

Potřebovala jsem právníka. Potřebovala jsem toho nejlepšího právníka, kterého v téhle zemi máme.

Tak jsem mu zavolala. Bez plánu. Bez jakéhokoliv záměru.

Ne že bych kdy zapomněla pronikavých, černých očí. To ani nešlo. Jen najednou byly jeho schopnosti mnohem významnější než jakýkoliv sexappeal.

Vzal to. Byť prací zahlcenějšího muže asi nelze ani potkat.

Ošklivá nehoda mého jediného dítěte přivedla do mého života krásné přátelství. Tolik fotek z cest, co jsme si my dva vyměnili, tolik nemá žádné domácí album. Znala jsem každé jejich nové kotě. I každou dobrou knihu. I špatnou. Tenhle muž kolem sebe šířil nadšení. Všichni ho milovali. Kolegové.

Klienti. Podřízení. Dokonce i soudce. Zvláštní aura dobra ho obklopovala, kamkoliv se pohnul. A byla neprostupná. Neproniknutelná.

Jen občas, převelice málokdy, jsem zachytila jiný pohled. Pohled plný touhy. Neuměla jsem ho přijmout. Nechtěla jsem. Vzpomínám, jednou mi odhrnul pramen vlasů z čela. Byl tak blízko. Mnohem blíž, než se sluší na advokáta a maminku obviněného.

Dva kroky dozadu. Osobní bublina. Ticho. Předstírání, že jsem si nevšimla. Že se nic nestalo. To místo na levém spánku mne však pálilo ještě v noci.

Jednou jedinkrát jsme spolu byli sami ve výtahu. Dva lidé, kteří hodiny telefonovali o počasí, kteří jak se potkali, neustále mluvili, kteří se smáli i v soudní síni, tak tihle dva lidé najednou úplně ztichli. Strachem. Obavou. Trémou. Cesta byla dlouhá. Osmnáct pater. Těsně před koncem. Tuším, třetí patro to bylo. Položil čelo na čelo. Horké to jeho bylo. Měl zavřené oči. Ruce se mu chvěly. S velkým vrznutím se dveře otevřely.

„Tak teď máš moji sílu. Už se nemusíš vůbec ničeho bát.“ Řekl místo rozloučení.

—

Jak často řešil mé soukromí. Smutné se mu zdálo, že žijeme se synem sami. Pořád mi opakoval, jak je důležité zážitky sdílet. Mít parťáka. Muže.

Co jsem mu měla odpovědět? „Ano. Je. Vím. Ale žádného dobrého neznám.“ Co jsem měla říct? Jen polostatečně jsem přehrávala, že takhle nám nic nechybí. Že i malá rodina je rodina. Že jsme spokojeni i bez třetího.

Nenechal se oklamat.

Byl synem svobodné matky. Znal dětství mého Tomáše, jako by bylo jeho vlastní. Vždyť i potažmo bylo. Nikdo nikdy, žádný jiný muž, neuměl nazřít mé prázdné večery. On je znal. Byla jsem kopií jeho maminky. Nebylo nutné cokoliv přehrávat. Ani barvit narůžovo.

Získala jsem životního přítele, došlo mi někde u Brenneru, letní cestou k italskému moři. Takovou radost jsme měla. Je zázračné potkat někoho, s kým si plně rozumíte. Pro mne osobně tak důležité a cenné, že jsem byla ochotna zapomenout i zásadní fakt, že se mi přece „kdysi dávno“ tolik líbil.

Často mluvil o své ženě. A o holčičkách. Obzvláště o té čtrnáctileté láskyplně. Visel na ní. Na fotkách bylo vidět, že je takřka jeho kopií. Bavilo mne sledovat jejich soukromí. Fotil mi procházky lesem i večerní táboráky.

„Mami, s kým jsi to pořád na telefonu?“ Napomenul mne Tom třetí den dovolené takřka s rodičovskou úzkostí. Bojí se o mne. Abych se mu náhodou nezamilovala. Aby mi nikdo neublížil.

Nedávno mu bylo „teprv“ devatenáct. Co se ale týče našeho vztahu, je hotový rytíř. Stačí mírně oplzlá poznámka číšníka a rudnou mu tváře, svírá pěsti. Už jen kvůli němu nemohu mít muže. Ne teď. Až se jednou ožení, pak budu mít dost času, prostoru. Až bude mít on vlastní život. Došlo mi, že od chvíle, kdy jeho otec zmizel, ho vlastně stále jen chráním. Jak medvědice. Šedesátikilová.

Vždyť už mne dávno přerostl. Ale dospělý, dospělý ještě není. A tak odmítám všechny nápadníky. Ne, že by mi nebylo smutno, ale slíbila jsem, že mezi nás nikoho nepustím. On se o život neprosil. Já ho chtěla. On si otce nevybral. Od něho jeho tatínek neutekl. Nebo… aspoň mu to desetkrát denně opakuji. Že od něho ne.

Bylo těžké si přiznat, že můj chlapeček má jen jednoho rodiče. Že ten druhý zmizel. Ztratil se. Neptá se. Nemá zájem. O to víc jsem přísahala, že já budu vždy přítomna. Že nahradím oba dva. Že budu jako skála, která přijme sentimentální lásku i pubertální vztek. Má role mi nevadila. Naopak, byla jsem v ní šťastná.

Do chvíle, než mi M. začal posílat ty fotky. Jak učí dceru rybařit. Jak slezli pískovcovou skálu. Jak té starší koupil první dobré kolo. Jasně, tohle moje dítě nikdy nezažije. Tohle neumím napravit. Přehrát. Nakašírovat. Neumím být otec.

„Chybí ti?“ Ptám se tiše v pokojíčku těsně vedle moře.

„Kdo?“ Kontruje. Byť oba dobře víme. Po chvíli mlčení dodává. „Chybí mi táta, který by mne měl rád. Ten mi chybí. Ten, kterého znám z knih. Jeho, muže, který s tebou kdysi dávno spal, tak toho nenávidím. Nikdy ho nechci vidět. Nikdy.“ V agresivní negaci je obsaženo slovo vždy. Musí být zlý, aby nebyl smutný. Choulím se v dece, byť je venku třicet pět stupňů.

Ráno mne čeká netypická zpráva. „Těším se, až tě zase uvidím. Už jste vážně dlouho pryč.“ Píše náš právník…

„Ty papíry by sis měla založit.“ Čtrnáct dnů uběhlo od intenzivních mořských zpráv. Od dovolené. Začali jsme si přát dobré ráno a dobrou noc.

Neanalyzuji to. Vždyť má tak krásnou rodinu. Někdy mne ta myšlenka píchne. Tak potichu. Zákeřně. „Škoda, že tenhle chlap není volný.“ Ale rychle ji smáznu. Zahluším. Vygumuji. Tak dobrý muž si nezaslouží, abych o něm uvažovala v kontextu sexu. Vůůůbec. Vždyť je ke mně jen a jen milý. Tak obětavý.

„Tak já ti ty papíry hodím domů, což? Vždyť to je jedno, jestli jedu přes vás, nebo napřímo. Zajedu si jen pár minut. A beztak je výpadovka neustále ucpaná, takhle se jí aspoň vyhnu.“

Mám doma hrozný nepořádek. Kočky sedí na stole. Rozpité hrnky starého kafe. Vlasy v kartáči. Poházené knihy a časopisy. Bože, to ne. To je blbost. Co tady bude dělat?

Opravdu přijel.

Vypil čaj. Heřmánek to byl. Pil ho takřka vařící. Jen aby už zas jel. Aby byl brzy pryč. Nervozita je z něj cítit. Z něj? Proč?

„Založ si to. Neztrať to. Znám tě.“ Nakazuje mi, jak zacházet s papíry, když se loučí.

A pak mne políbí.

Náhle. Prudce. Silně.

Během sekundy zavře dveře a je pryč.

—

Stojím se stohem okopírovaného procesu v prstech a jen skrz řasy vidím, jak ty stránky padají. Tohle není možné. To se nestalo. To se nemělo stát.

Jeho polibek byl nejkrásnější, jaký jsem kdy v životě pocítila. Jeho rty bych vyměnila za vlastní dech. Jeho blízkost za život.

Nelžu. Nepřeháním. Nemám tendenci obrátit vlastní život v romantický film. Vůbec. Jen je mi tolik blízký. Tolik.

Co to mělo znamenat? Jak si to mám vysvětlit? A co s námi bude?

Nedokážu spát. Začíná etapa, kdy nebudu umět spát… Nemohu se ho dočkat. Jako by se celý svět smrskl v něj. Je krásný. Vážně, ten muž je nesmírně krásný. Neumím přemýšlet. Analyzovat. Já, kterou vždy všichni odsuzovali, že nedokáže jednat podle citů, že se nechce poddat, že pořád jen přemýšlí, tak ta samá já, která utíkala každičkému muži, čekám na jediný telefonát.

Povídáme si cestou, když jede do práce. I cestou, když jede z práce. Mezi případy veršuje. Na cokoliv, co vidí. Má Žáčkův talent automatické poesie. Neumím říct, že je to roztomilé. Nebo příjemně naivistické. Neumím použít jakýkoliv svůj běžný sarkastický komentář. Neumím se posmívat. Miluju ho.

Čtyři dny minuly.

„Jedu kolem Votic, nepotkáme se v lese?“

Mám mokré vlasy. Kouřila jsem. Mám návštěvu. Prostě se to nehodí. Tak říkám, že ne, že jindy.

Jenže když položím telefon, dochází mi, že tahle chvíle se už nemusí opakovat. Nikdy.

Prosím ho, ať počká. Žadoním. Přemlouvám. On už je zpět ve své profesionální ulitě. Odmítá mne mnohokrát.