K. T.

P. S.

P. D.

A. N.

A. B.

J. K.

V. H.

D. Č.

M. P.

B. D.

JEDEME NA DOVOLENOU

Kateřina Tučková

Petra Soukupová

Petra Dvořáková

Alice Nellis

Anna Bolavá

Jakuba Katalpa

Viktorie Hanišová

Dora Čechova

Markéta Pilátová

Boris Dočekal

JEDEME NA DOVOLENOU

JEDEME NA DOVOLENOU

Copyright © Kateřina Tučková, Petra Soukupová, Petra Dvořáková, Alice Nellis, Anna Bolavá, Jakuba Katalpa, Viktorie Hanišová, Dora Čechova, Markéta Pilátová, Boris Dočekal, 2022

All rights reserved

Illustrations © Pavel Ptáčník, 2022

ISBN 978-80-242-8212-1

Ten hippík měl pravdu.

KATEŘINA TUČKOVÁ

dědictví

Stojí tam, jako by se nic nedělo.

Plastová figurka bílého psa s varhánkovitým tělem, která se stlačením rozhvízdá, dnes už poněkud dýchavičně, ale kdo by se divil, po těch letech. A vedle něj figurka černé kočky s tělíčkem ze stejné harmoniky, která se od toho psího liší snad jen tím, že vydává zvuk o něco skřípavější. On, bezpochyby nějaký druh teriéra, má uši pozorně nastražené, je celý napjatý, s pahýlkem ocásku vztyčeným, jako by právě ucítil přicházet pána. Ona, drzá pouliční dáma s bludičkově zelenýma očima vytřeštěnýma doširoka, jako by ji právě někdo překvapil.

Takto si na vršku skříně trůní už řadu let, pod sebou mají pečlivě vyrovnané knihy a nad sebou deštník z přerostlých listů spatifylu. Občas, když ho nestihnu včas zalít, listy povadnou, klesnou jim na hroty uší a překlenou jejich drobné hřbítky.

* * *

Byl to prý tehdy obrovský hit. V socialistickém Československu, kde požadavek na užitnost vysoce převyšoval estetické nároky, dal osvícený podnik Fatra Napajedla kupodivu prostor mladé nadané návrhářce Libuši Niklové, zpod jejíchž rukou na svět vycházela fantastická zvířata. Nafukovací rudý buvol, modrý slon, žlutá žirafa anebo tahle kočka se psem, kteří s narozením strýce a poté mé matky zakotvili i u nás. A stali se dědičnými předměty, prvním majetkem každé nově narozené generace.

Dokumentováno je to především na fotografiích visících na vzpomínkové zdi našeho rodu. Nikdo, kdo navštíví tento dům, ji nemůže přehlédnout – sotva vstoupí do obývacího pokoje, zaplaví ho ze stěny rozdělené knihovnou příběh jeho obyvatel.

Začíná svatbou prarodičů, později pokračuje jejich strojeným pózováním před novostavbou, která ční z holé zahrady poněkud nepatřičně. Hned vedle visí dvě velké fotografie rámované do stříbřených štukových rámů. Na jedné z nich je strýc zachycený ve věku asi rok a půl starého batolete. Na hlavě má vyčesaný dobový kokrhel, tváře růžolící dotekem akvarelových barev umělce zaměstnaného v regionálním fotografickém ateliéru. Před modře kolorovaným bryndákem svírá v sepjatých ručkách pejska. Na druhé fotografii je matka s kokrhelem vyčesaným úplně stejně, jen s bryndákem nevhodně žlutavým a s černou kočkou. Vytřeštěné oči dítěte korespondují výrazem i barvou s očima plastové kočky, oboje jsou zalité podivně zelenou barvou, jejíž valér byl asi výsledkem umělecké nadsázky onoho kreslíře a dnes i času, který z kdysi možná přirozeně vyhlížející zelené vytáhl skryté akvamarínové odstíny, takže oči děcka i kočky z plochy obrazu září jako dvě brčálové baterky.

Po letech zapomnění došlo na plastové hračky zase na počátku osmdesátých let. To už naštěstí kokrhely v módě nebyly, a tak vpravo od knihovny visí další fotky rámované ve stejných stříbřených štukových rámech. Na první z nich leží na břiše můj bratr s hlavou nejistě vztyčenou, s úšklebkem na pomezí smíchu a pláče, a v dosahu jeho ruky se válí ten pes, dědičný předmět doličný. Je definitivně jeho, protože strýc už v té chvíli nebyl, nemoc ho sežrala. A o pár let později jsem ve stejné póze, dupačkách a se stejným úšklebkem byla fotografovaná i já, ale s kočkou a zdravá.

„Za tohle můžeme my, holka,“ říkávala máma, když jsme se v našem studeném domě tahaly s bráchou do schodů.

Kam moje paměť sahá, už nechodil. Ještě tak když jsem byla ve školce, pamatuju si, že se pohyboval houpavým krokem, podél stěn a jen po špičkách, protože došlápnout už mu svaly dávno nedovolily, pak se pár let belhal o berlích nebo jen plazil, to když mu ještě sloužily ruce. Bylo mu dvanáct, když skončil na vozíčku a máma se o něj musela začít starat po celý den.

Taky jsem si myslela, že za to můžeme my.

Tvrdila to babička, tvrdila to máma a tvrdil to i táta, než odešel. Žádná z nás ho už nikdy neviděla, utekl na druhý konec světa, protože se na to nemohl dívat. Utekl, protože jsme ho prý podvedly. Svatební foto rodičů pak bylo ze zdi vzpomínek neslavně sejmuto a rodinné štěstí tak reprezentuje jen naše trojice – matka, bratr na vozíčku a já při různých příležitostech. U koní, v tanečních nebo s maturitním vysvědčením.

„Tys mu to před svatbou neřekla?“ ptala jsem se jednou mámy.

„Ještě to tak!“ spustila babička dřív, než se máma stačila nadechnout, a od té doby jsme o tom raději nemluvily. Pochopila jsem, že pud množení byl silnější než rozum. Ale kdo by se divil, mám dojem, že ani jedna z nich moc rozumu nepobraly. Kostel a kuchyně, to byly spojnice jediné cesty, po které se kyvadlovitě pohybovaly jejich životy. Tam a zpět, kdysi ještě i do práce, ale později ani to ne, takže tam a zpět, do kostela a odtud domů, do kuchyně, kde trávily většinu týdne. Sedávaly tam spolu, nadávaly postavám ze seriálů a stěžovaly si na ceny v nedaleko vyrostlém supermarketu, a vařily u toho špenát nebo koprovku.

Takhle jsem dopadnout nechtěla. A proto jsem své tělo nechávala bez lítosti odkvétat a schnout, těm dvěma ani hlasu přírody, jestli mi kdy v uších vůbec nějaký zněl, jsem nenaslouchala. Byla jsem hluchá, protože jsem měla dost rozumu, abych to zastavila. Už žádná zhroucená hora masa neschopná samostatného pohybu, už žádný kluk s ústy naplněnými zlostí a s očima tvrdýma a nenávistnýma.

„Ty jsi zdravá. Ty si můžeš dělat, co chceš, narodila ses jako holka. To já měl tu smůlu,“ říkal a prohlížel si mě a já se styděla, a proto jsem ho pak myla, kde chtěl. A oblékala a česala a tahala se s ním, a tak dále. Já a máma a babička, než umřel.

„Neblázni, nejsi Hitlerovo dítě,“ říkala mi Alena, kamarádka ze školy.

„A to by bylo horší?“ ptala jsem se jí.

Myslela si, že ano. To mě ale ani ve snu nenapadlo, vinit děti za to, co šlo na vrub jejich rodičů. Pokud to ovšem nebyla recesivní choroba vázaná na pohlaví. Ženské. Protože to mužské v tomto případě nepřežívalo pětadvacátý rok života.

Tím jsem se stávala spoluviníkem i já. Nositelkou zrůdného genu. Ale tou poslední. Už od dospívání jsem byla rozhodnutá přervat linii sobeckých ženských, které plodily a plodily, a šířily tak naším rodem nemoc, která nás všechny ničila.

Nebylo mi ani trochu líto, že jsem zůstala sama. Pokud si někdo myslel, že mě postupně se vyprazdňující pokoje v domě zastrčeném na konci městečka děsily, nebo že mě tížila samota, tak se mýlil. Naopak. Mizeli jeden za druhým, nejdřív bratr, pak babička a brzy po ní matka, a já jsem cítila, jako by na mně praskala jedna železná obruč za druhou. Přesně jako v té pohádce, kde se čaroděj s každým prasknutím obruče postupně osvobozoval, až nakonec získal volnost i svou původní sílu. Jen s tím rozdílem, že já jsem se vnímala nikoliv jako představitel temné síly, ale jako dobrá duše, která celý život pokorně plnila svůj úkol pečovatelky o nemocné nebo stárnoucí členy rodiny, a teď, konečně, se dostalo na ni. Konečně jsem byla volná, konečně jsem mohla začít žít, jak jsem chtěla já. To léto po matčině pohřbu jsem odjela pryč. Bylo načase dopřát si pořádnou, časově neomezenou dovolenou.

Dvanáct hodin cesty v oblacích a všechno se změnilo.

Můj minulý život zůstal zamknutý za dveřmi domku uprostřed Vysočiny a já se stala někým novým. Lidé si mě všímali, protože jsem byla odlišná, a vždycky se mezi nimi našel někdo, kdo chtěl slyšet o životě ve vzdálené Evropě. O životě v luxusu, za kterým se z Barmy, Vietnamu nebo i z Thajska utíkalo.

U Phailin jsem zůstala do března.

Obě její děti už léta pracovaly v Bangkoku, ani jedno z nich nechtělo zůstat v omšelé vesnici na konci turistických tras, kam díky levné evropské cestovní kanceláři občas zabloudilo několik párů důchodců nebo baťůžkáři. Za pokoj a stravu jsem jí pomáhala uklízet, starat se o hosty, s nimiž jsem se domlouvala o trochu lepší angličtinou, než byla ta její, a chystat snídaně nebo večeře, pokud si to někdo přál. Až do posledního březnového dne, kdy se z hodiny na hodinu spustil déšť, Phailin zavřela okenice, zamkla dveře hostinských pokojů a řekla, že na druhý den odjede do Bangkoku za dcerou.

Tak jsem se i já hnula dál.

Brisbane, Sydney, Melbourne, kuchyně hostelů, barů a kaváren, kde jsem ochotně dělala, co bylo potřeba. Za pár šupů nebo jen za jídlo, když bylo pro všechny lepší vyhnout se papírům. A pak s Lucy ještě dál na jih, starat se o jejího umírajícího otce, který za žádnou cenu nechtěl z farmy vzdálené hodinu jízdy od Hobartu do městského pečovatelského domova. S prací s ležáky jsem měla zkušeností víc než dost, a i když jsem rozhodně neplánovala se k ní vrátit, Lucy jsem měla ráda a k Melbourne mě poutalo vlastně jen přátelství s ní. Tak jsem jela a následující měsíce strávila na staré rozskřípané farmě uprostřed sluncem spálených polí. Jen s Lucy, které její teta předala štafetu a vrátila se do Hobartu, s umírajícím panem Higgesem a s kulhavým Jerremym, který prý na farmě bydlel od vždycky a staral se o dobytek, když tam ještě nějaký byl. Teď tam dělal, co bylo zrovna potřeba, za což jsme mu byly vděčné, i když toho nebylo potřeba moc. Zůstat v tom domě duchů jen ve dvou nás ovšem upřímně děsilo.

Nicméně na této zastávce jsem se nezdržela dlouho. Pana Higgese jsme o tři měsíce později našly celého zkrouceného v křeči, s pusou otevřenou a očima vytřeštěnýma, a už se nedalo dělat nic. Leda přivolat havrany. Tak ho Lucy s tetou nechaly pohřbít v Hobartu a farmu nabídly k prodeji, a když jsem odjížděla, byla už i Lucy připravená přestěhovat se zpátky do Melbourne.

O pár dní později se to všechno zdálo jako sen.

Sotva jsem přeletěla do LA, zamířila jsem rovnou na Venice Beach. Myšlenku na ni jsem měla v hlavě už dlouho, dokonce snad už od příletu do Austrálie. V jednom z brisbaneských barů mi ji tam vklínil nějaký americký hippík, který vypadal, jako by tam přistál přímo ze šedesátých. Hodiny cucal jediné pivo, balil si u toho jointa a pořád zasněně opakoval, že je to nejspokojenější místo na světě.

„Jak může vypadat nejspokojenější místo?“ ptala jsem se ho. Taky už jsem v té době měla něco nacestováno a kromě města uprostřed Vysočiny jsem byla spokojená skoro všude.

„Ale Venice Beach, to je něco úplně jinýho,“ opakoval. „To se nedá popsat – to se musí zažít. Kromě toho, na člověka tam vždycky něco čeká.“

Na ten rozhovor jsem od té doby čas od času myslela a jen jsem čekala, kdy se naskytne příležitost přesunout se do Států na tu legendami opředenou Venice Beach. Řekla bych, že setkání s tím hippíkem bylo to, čemu se říká osud.

Těch několik dní, než jsem potkala Jima, jsem prožila uprostřed nejširší písčité pláže, jakou jsem kdy viděla. Člověk na ní mohl být sám, nebo nemusel, záleželo, jak se ráno rozhodne. Mohl sedět blízko uliční fronty, odkud voněla jídla z barů a stánků, nebo v první linii mezi prodavači suvenýrů, pouličních holičů, tatérů a hudebníků, mohl sedět blízko stezky, po které se ráno a vpodvečer honili jogging-lidi z kanceláří v downtownu, nebo mohl sedět úplně sám u studeného oceánu, odkud mu vítr foukal slané kapky a písek do tváří. Mohl poslouchat muziku, kterou ještě nikdy neslyšel, nebo jen zvuk přílivu a křik racků. Mohl se celý den válet v polospánku na dece a celou noc popíjet s cizími lidmi u ohňů, které na pláži spontánně vznikaly. Když jsem nechtěla, aby si mě všímali, ležela jsem kousek opodál a zírala na hvězdy, jindy, když jsem zase strašlivě toužila být součástí nějaké party, seděla jsem úplně u ohně a zpívala písničky, které kdosi opile drnkal na kytaru. Z hlavy jsem v ty dny pustila úplně všechno, jako by kromě přítomné chvíle neexistovalo vůbec nic.

Teprve po pár nocích jsem se toho nabažila a rozhodla se najít nějaký hostel, dát si sprchu a zajít na normální jídlo. A začít uvažovat, co dál. Jako by mě ale už jen to rozhodnutí unavilo, dovlekla jsem se se svým batohem a dekou jen k uliční frontě a zastavila se. Za mnou slunce ještě nezašlo, široký písek se zlatě blyštěl a moře vonělo. Už zase se mi nikam nechtělo.

Pomalu jsem přešla k nejbližšímu stánku, byl zavřený, ale rozviklané židle, ze kterých se loupal červený a zelený lak, tam kolem několika stolků stály. Nikde nikdo, kromě klimbajícího chlápka s kšiltovkou vraženou do čela, tmavými brýlemi na očích a s nohama nataženýma na vedlejší židli. Sedla jsem si kousek od něj, natáhla nohy úplně stejně jako on a koukala na moře, do kterého zapadalo slunce. Občas kolem proběhl nějaký jogging-člověk, občas přejeli kluci na skejtech nebo cyklista, z pláže sem doléhalo tlumené volání kitařů. Zase jsem se cítila jako začarovaná, neschopná pohybu a už vůbec ne s vůlí opustit tohle místo.

„Delfíni,“ řekl za chvíli ten chlápek a mávl rukou k obzoru.

Bylo to slovo, se kterým jsme pak ráno budívali jeden druhého, které jsme škádlivě nadhodili, když se rozhovor zadrhl nebo které jeden z nás řekl ve chvílích, kdy se nemuselo říkat vůbec nic. Stačilo prostě jen vzpomenout: „Dolphins, sweetie,“ a bylo dobře.

Z toho stánku jsem pak neodešla skoro rok.

Spávali jsme nahoře a zbytek dne trávili ve stánku. Když jsme měli otevřeno, prodával Jim kafe, pivo nebo colu lidem, co se zastavili, a já dělala nějaká malá levná jídla. Často jsme ale měli prostě zavřeno a jen jsme tak seděli před stánkem a koukali na moře. Nemuseli jsme se nijak honit, protože bylo jasné, že tenhle pramen nikdy nevyschne. Stánek stál na dobrém místě, ještě na dohled od rohu ulice, přímo u stezky pro cyklisty a jogging-lidi, kteří si tam vždycky něco koupili, a byl Jimův, nic za něj neplatil.

Dny plné slunce, pohody, milování.

Byla jsem si naprosto jistá, že je to opravdu nejspokojenější místo na světě. Kde na mě skutečně něco čekalo. Moje štěstí, kliďas Jim ve svém stánku. Ten hippík měl pravdu.

A pak jsem se rozhodla. Už jsem nechtěla nikam jinam, ve dvou místnostech plechové stavby jsem našla domov, ve kterém jsem chtěla zůstat. Chtěla jsem žít s Jimem na Venice Beach a přervat i to poslední, co mě vázalo k minulému životu. Navíc, ne že by ten stánek nepotřeboval trochu spravit. Mohl by se přestavět, stačil by betonový základ a dřevěné patro, kde bychom si mohli zařídit ložnici a konečně i pořádnou koupelnu. Ta hadice s vodou, pod kterou jsme se sprchovali za stánkem, už mě začínala štvát. Dole by byla kuchyně, kde by se vařilo, mohli bychom tak rozjet větší nabídku. A spravili bychom předzahrádku. Vedle bych mohla zasadit nějaká rajčata, dýně a tak.

„Prodám svůj dům v Čechách, budeme mít nějaké peníze a můžeme to tu trochu předělat,“ řekla jsem. Jim se netvářil nijak. Totiž tvářil se jako vždycky a šel si sednout před stánek. Slunce zrovna vycházelo a svěžest, kterou k nám přinášelo moře, mělo brzy vystřídat těžké polední vedro.

Navečer jsem šla do města do internetové kavárny a prozkoumala pár věcí. Ceny domů na Vysočině, jak získat zelenou kartu a trvalý pobyt v USA, nakonec jsem se koukla na letenky.

Než jsem odletěla, nakreslila jsem na čtvrtky papíru několik nápadů, jak by se stánek dal přestavět, a přišpendlila je zevnitř kolem dveří. Než jsem se měla za pár týdnů nebo měsíců vrátit s penězi, měl si Jim rozmyslet, který z nich by se mu nejvíc líbil.

Let domů byl hrozný. Byla jsem k smrti vyčerpaná, tentokrát jsem měla jet-leg snad už od chvíle, co jsem vstoupila na letiště v Los Angeles. Cesta autobusem z Prahy pak ubíhala pomalu, pošmournou zasněženou krajinou, která ve mně nevyvolávala vůbec žádnou nostalgii. Dvakrát jsem přestupovala a necítila jsem nic víc než tu příšerně lezavou zimu.

Nic se ve mně nehnulo, ani když jsem zasouvala klíček do zámku domu, kde jsem prožila skoro celý život.

Uvnitř se toho moc nezměnilo. Chyběl koberec, nábytek byl přesunutý tak, jak se to líbilo Aleně, která tu nějakou dobu bydlela, když se rozváděla. Ve vzduchu se vnášel prach. Tu noc jsem spala ve svém pokoji neklidně, zdálo se mi o Venice Beach.

* * *

Jako by mi ten prokletý barák vracel můj nezájem. Trvalo týden, než jsem ho pořádně uklidila, dalších čtrnáct dní než jsem do něj dostala realitní agenty. Vysočina byla zamrzlá, k tomu byly prázdniny, všichni odjeli na hory. Navíc jsem se nachladila, bylo mi jaksi divně, tak jsem většinu dní proležela. Jen občas jsem volala Jimovi. Nikdy toho moc nenamluvil a teď, na tu dálku, se naše rozhovory ukázaly jako krajně křečovité. Vyhýbal se debatě o přestavbě stánku a já ho nechtěla nutit popisovat mi, co se děje na Venice Beach. Stejně se nic nedělo, to bylo na Venice Beach ostatně to nejlepší, a o tom „nic“ jsme navíc nikdy nemluvili – stačilo se na to společně dívat. Tak jsem ho netrápila a volala jen o nedělích. Brzy budu přece zpátky, utěšovala jsem se.