Přeložila Dana Krejčová

Copyright © Ruth Druart, 2020

Translation © Dana Krejčová, 2020

All rights reserved.

The right of Ruth Druart to be identified as the Author of the Work has

been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act1988.

ISBN 978-80-249-4675-7

Věnováno Jeremymu, Joachimovi a Dimitrimu,

kteří mi byli inspirací pro tento příběh

A památce mé babičky Diany Whiteové

„Obětujme jeden den, abychom snad získali celý život. “

–Victor Hugo Bídníci

Část první

Kapitola jedna

Santa Cruz, 24. června 1953

Jean-Luc

Jean-Luc zvedne břitvu k obličeji a pohlédne na svůj odraz v koupelnovém zrcadle. Zlomek vteřiny se nepoznává. Zarazí se s břitvou kousek od tváře, hledí si do očí a uvažuje, co to je. Má v sobě teď cosi amerického. Je to ve zdravém opálení, bílých zubech a něčem, co nedokáže přesně určit. Je to v sebevědomém způsobu, jakým drží hlavu? Nebo v jeho úsměvu? V každém případě ho to těší. Americké je dobré.

S ručníkem ovinutým kolem beder se vrací zpátky do ložnice. Jeho pozornost upoutá černý stín venku. Oknem vidí chrysler plížící se ulicí, než zastaví za dubem před jejich domem. Zvláštní. Kdo by mohl přijet v sedm ráno? Roztěkaně civí na auto, než ho máslová vůně teplých palačinek stoupající do schodů zavolá na snídani.

Vstoupí do kuchyně, políbí Charlotte na tvář a synovi místo pozdravu prohrábne vlásky. Vyhlédne z okna a vidí, že tam auto stále stojí. Sleduje, jak se z místa řidiče souká vysoký hubeňour, natahuje krk a rozhlíží se kolem – jako pelikán, říká si Jean-Luc. Z druhé strany se vynořuje podsaditý muž. Společně míří k domu.

Zvonek prořízne ráno jako nůž. Charlotte vzhlédne.

„Půjdu já. “ Jean-Luc už je na cestě ven. Vytáhne řetízek a otevře dveře.

„Pan Bow-Champs?“ zeptá se Pelikán bez úsměvu.

Jean-Luc na něj civí. Všimne si tmavého námořnického obleku, bílé košile, prosté kravaty i arogantního výrazu v očích. Špatně vyslovené jméno je něco, co obvykle přejde, ale dnes ráno ho něco popíchne. Možná proto, že ten muž stojí na jeho prahu. „Beauchamps,“ opraví ho. „Je to francouzsky. “

„Víme, že to je francouzsky, ale tohle je Amerika. “ Pelikán nepatrně přimhouří oči a vstrčí lesklou černou botu přes práh. Pohlédne Jean-Lucovi přes rameno, pak mu lupne v krku, když se otočí a nakloní hlavu na stranu, aby viděl na parkovací místo, kde stojí jejich nový Nash 600. Ohrne horní ret v koutku. „Jsem pan Jackson a toto je pan Bradley. Pane Bow-Champsi, rádi bychom vám položili pár otázek. “

„Ohledně čeho?“ Jean-Luc přihodí změnu tónu, aby ukázal své překvapení, ale vlastní hlas mu zní falešně – o oktávu výš, než by měl. Ke dveřím dolehnou tlumené zvuky snídaně, skládání talířů, lehký smích jeho synka. Známé zvuky se kolem něj rozléhají jako vzdálený sen. Zavře oči a chytá se těch mizejících hranic. Křik racka ho přivolá zpátky do přítomnosti. Srdce mu v hrudi buší prudce jako lapený ptáček.

Ten podsaditý, Bradley, se předkloní a ztiší hlas. „Před šesti týdny vás přijali po autonehodě do okresní nemocnice, že?“ Natáhne krk, jako by doufal, že získá informace o životě v domě.

„Ano. “ Jean-Lucovi se tep zrychlí jako závodnímu koni. „Srazilo mě auto, které příliš rychle zahnulo za roh. “ Odmlčí se, nabírá dech. „Ztratil jsem vědomí. “ Na mysli mu vytane jméno lékaře – Wiesmann. Pálil na Jean-Luca otázky, když ten se teprve probíral a mysl měl zamlženou. „Jak dlouho jste v Americe?“ ptal se. „Kde jste přišel k té jizvě na obličeji? Narodil jste se jen se dvěma prsty na levé ruce?“

Bradley si odkašle. „Pane Bow-Champsi, byli bychom rádi, kdybyste nás doprovodil na radnici. “

„Ale proč?“ Jean-Lucův hlas zní ochraptěle.

Ti dva tam stojí jako blokáda, s rukama za zády a vypjatým hrudníkem.

„Myslíme si, že to bude lepší probrat až na radnici, ne tady na vašem prahu před vašimi sousedy. “

Zastřená výhrůžka mu stáhne žaludek do uzlu. „Ale co jsem udělal?“

Bradley sevře rty. „Je to jenom předběžné vyšetřování. Mohli bychom zavolat na pomoc policii, ale v tomto stadiu jsme radši… jsme radši, když si můžeme srovnat fakta. Určitě to chápete. “

Ne, nechápu! chce zakřičet Jean-Luc. Nevím, o čem to mluvíte. Místo toho jen souhlasně zamumlá. „Dejte mi deset minut. “ Zavře jim dveře před nosem a vrátí se do kuchyně.

Charlotte mu shrne na talíř palačinku. „To byl pošťák?“ zeptá se, aniž by vzhlédla.

„Ne. “

Obrátí se k němu s lehkou vráskou na čele, v hnědých očích pronikavý pohled.

„Dva vyšetřovatelé… Chtějí, abych šel s nimi a zodpověděl pár otázek. “

„Ohledně té nehody?“

Zavrtí hlavou. „Nevím. Nevím, co chtějí, neřekli mi to. “

„Neřeknou ti to? Ale to musejí. Nemůžou tě jenom požádat, abys s nimi šel, aniž by ti řekli proč. “ Z tváře jí vyprchá veškerá barva.

„Neboj se, Charlotte. Myslím, že radši udělám, co chtějí. Vyjasníme si to. Je to jenom pohovor. “

Jejich syn přestává žvýkat a vzhlédne, také s malou vráskou na čele.

„Určitě budu brzo zpátky. “ Jean-Lucovi zní vlastní hlas falešně, jako by ta slova útěchy vyslovil někdo jiný. „Můžeš zavolat do kanceláře a říct jim, že se opozdím?“ Obrátí se k synovi. „Ať se ti daří ve škole. “

Všechno znehybní, je to jako klid před bouří. Rychle se otočí a opustí kuchyni. Normálně. Musí jednat normálně. Je to jenom formalita. Co vůbec můžou chtít?

Deset minut. Nechce, aby znovu zvonili, a tak spěchá do ložnice, otevře zásuvku komody a prohlíží si kravaty připomínající stočené hady. Vybere si modrou s šedými tečkami. Vzhled je v takové situaci důležitý. Sundá sako z ramínka a vrátí se dolů.

Charlotte čeká ve dveřích do kuchyně s rukou přitisknutou na ústa. Jean-Luc ji vezme za ruku, políbí na studené rty a pohlédne jí do očí. Pak se otočí. „Měj se, synku!“ křikne do kuchyně.

„Měj se, tati. Tak zatím, já už letím. “

„Uvidíme se později. “ Hlas se mu láme, zase postrádá správný tón.

Když otevírá vstupní dveře a následuje muže k černému chrysleru, cítí v zádech Charlottiny oči. Zhluboka se nadechne a přinutí se dýchat do břicha. Teď si vzpomíná na to, jak uprostřed noci propukla bouře, cítí hlínu nasáklou vodou, která se teprve začíná vypařovat. Brzy bude horko a vlhko.

Během jízdy kolem známých domů s velkými, otevřenými trávníky sahajícími k chodníku, kolem papírnictví, pekařství a zmrzlinárny nikdo nepromluví. Toto je život, který si zamiloval.

Kapitola dvě

Santa Cruz, 24. června 1953

Charlotte

Dívám se z kuchyňského okna, přestože černý vůz už dávno zmizel. Čas jako by zamrzl. Nechci, aby běžel dál.

„Mami, něco se tu pálí. “

„Merde!“ Popadnu pánvičku ze sporáku a vyhodím zuhelnatělou palačinku do dřezu. Z kouře, který z ní stoupá, mi slzí oči. „Udělám ti jinou. “

„Ne, díky, mami. Už mám dost. “ Sam seskočí ze stoličky a pádí z kuchyně.

Když se ohlédnu, vyvolají ve mně zbytky přerušené snídaně paniku. Ale musím se sebrat. Pomalu vyjdu nahoru do koupelny. Cáknu si na obličej studenou vodu, pak si vezmu šaty, co jsem na sobě měla včera, a vracím se dolů.

Cestou do školy Sam poskakuje vedle mě. „Mami, na co se podle tebe budou ti páni táty ptát?“

„To nevím, Same. “

„Co by to mohlo být, mami?“

„Nevím. “

„Možná něco kvůli vloupání?“

„Cože?“

„Nebo vraždě!“

„Same, buď zticha!“

Okamžitě přestává hopsat kolem a místo toho se šourá. Cítím se provinile, ale mám důležitější starosti.

Než dorazíme před školní bránu, ostatní matky už odcházejí domů.

„Ahoj, Charlie! Dneska jdeš pozdě. Přijdeš potom na kafe?“ zazní ze skupinky Margin hlas.

„Jasně,“ zalžu.

Když odložím Sama, otálím u brány, aby měly ostatní čas jít napřed. Jen co jsou dost daleko, pomalu se vracím domů a přemáhá mě samota. Ráda bych se k nim připojila na kávu, ale vím, že bych se neudržela a něco vybreptla. Je možné, že to auto, co ráno přijelo pro Jean-Luca, nikdo neviděl, ale pokud ano, potřebovala bych si připravit nějakou historku. Budou chtít znát všechny podrobnosti. Ano, nejlepší bude se jim prozatím vyhnout.

Doma projdu pokoje, natřesu podušky na pohovce, umyju nádobí, přeskládám časopisy na stolku. Připomínám si, že není důvod dělat si starosti, že to ničemu nepomůže. Nakonec, odvezli ho jenom k pohovoru. Měla bych dělat něco praktického, abych se zabavila. Mohla bych posekat trávník a ušetřit tak Jean-Lucovi námahu.

Nazuji si zahradní boty a vytáhnu sekačku z garáže. Viděla jsem, jak Jean-Luc tahá šňůru do strany, aby ji nastartoval, a tak za ni taky zatáhnu. Nic se nestane. Zatáhnu znovu a tentokrát uvnitř něco škytne, ale rychle to přejde. Tahám silněji a rychleji. Náhle sekačka zavrčí a vleče mě s sebou. Je cítit benzínem, i když se mi ten odér docela zamlouvá.

Je to uklidňující rytmus, a jsem zklamaná, že je práce tak rychle hotova. Uklidím sekačku a zajdu zpátky do domu.

Možná by se dalo poklidit v obývacím pokoji. Když vyndávám vysavač z kumbálu pod schody, vzpomenu si, že jsem vysávala včera. Poraženecky se svezu na podlahu s hadicí vysavače stále v ruce.

Minulost se vrací jako příval. Jean-Luc mě nikdy nenechá o ní mluvit. Svým pragmatickým způsobem mi sdělil, ať ji nechám za sebou, kam patří. Jako by to bylo tak snadné. Snažila jsem se, opravdu jsem se snažila, ale se sny, když tvrdě spím, nic nenadělám. V těch snech vídám matku a otce. Domov. Po nich pak vždycky toužím po své rodině, která vrhá tak dlouhý stín. Jsem s nimi ve styku, napsala jsem jim, jen co jsme se usadili a našli si místo k bydlení. Matka mi odepsala, krátký, strohý dopis, že táta ještě není připravený mě vidět. Stále mi ještě neodpustil.

Zatoulám se zpátky do kuchyně a dívám se z okna, snažím se silou vůle zařídit, aby byl Jean-Luc zase doma. Aby ho pustili, aby se žádná podezření nepotvrdila. Je tam ale pořád jen ta prázdná ulice.

V dálce se ozve motor a mně se zrychlí tep. Předkloním se, až se nosem téměř dotýkám okna, a vyhlížím ven. Bože, prosím, ať je to on. Když na rohu zahlédnu známou kapotu, spadne mi srdce do kalhot. Je to Marge, bydlí naproti přes ulici. Dívám se, jak zápolí s taškami s nákupem, zatímco se její dvojčata honí kolem auta. Ohlédne se mým směrem. Rychle ukročím za krajkovou záclonu. Tajnosti a lži. Co člověk opravdu ví o životě svých sousedů?

Dneska nechci na nikoho narazit. Pokud někdo viděl ono černé auto, už to budou vědět všechny matky. Umím si představit, jak stále vzrušeněji rozvíjejí své teorie. Ne, potřebuji od toho pryč, co nejdál. Mohla bych zajet na nákupy do jiného města, kde na nikoho nenarazím. Něčeho velkého a anonymního, jako jsou ty velké supermarkety.

Popadnu peněženku, z háčku u dveří vezmu klíče a do auta nasednu dřív, než si mě může někdo všimnout. Cestou na sever po pobřežní silnici se staženým okénkem mi povlávají vlasy ve větru. Ráda řídím rychle, cítím se díky tomu svobodná a nezávislá. Můžu předstírat, že jsem někdo, kým chci být.

Po půl hodině zahlédnu ceduli Lucky Store. Odbočím z hlavní a řídím podle šipek až na parkoviště plné kombíků. Všimnu si stánku s hamburgery a kolotoče. Samovi by se tu líbilo, možná ho sem někdy v sobotu vezmu, aby si to užil. Normálně se velkým nákupním střediskům vyhýbám, radši nakupuju v místě, kde můžu hokynáře požádat o nejkřupavější jablko nebo řezníka o nejlibovější plátek. Vždycky se mi snaží dodat nejlepší zboží a já si jejich péče cením.

V obřím supermarketu s nekonečnými řadami vyskládaných barevných potravin se necítím dobře. Hospodyňky s natočenými vlasy, v sukních se spodničkami a na vysokých podpatcích, tlačí ohromné vozíky vysoko naložené skleničkami a plechovkami. Naplňuje mě to steskem, toužím po domově, po Paříži.

Kuře, říkám si, to dneska udělám, citronové kuře. Jean-Luc ho má moc rád.

Dva balíčky kuřecích prsíček, půl litru mléka a čtyři citrony vypadají na dně nákupního košíku ztraceně a osaměle, když přijíždím k pokladně. Cítím se trapně, ale nedokážu se soustředit na to, co dalšího budeme potřebovat na týden.

Pokladní se na mě divně podívá. „Chcete pomoct s nakládáním, madam?“

Myslí to jízlivě? Zavrtím hlavou. „Ne, děkuji. To zvládnu. “

Když ukládám hnědý papírový sáček do kufru, hlasitě mi zakručí v žaludku. Nesnídala jsem. Možná bych si měla dát burger, ale při pouhém pomyšlení na něj se mi obrátí žaludek. Místo toho jedu domů a modlím se, aby už byl Jean-Luc doma.

Zastavím na příjezdové cestě a spěchám ke vstupním dveřím. Je zamčeno. Nemůže tu být. Proč jsem si vůbec myslela, že bude? Stejně by šel rovnou do práce. Vím, že si i bez toho dělal starosti, že přijde pozdě.

Už jsou tři. Za půl hodiny budu muset vyzvednout Sama ze školy. Možná bude dnes lepší jít tam později, než dříve. Dříve znamená, že bych musela klábosit s ostatními matkami. Sam by mohl dojít domů sám – některé děti to dělají –, ale já ho ráda doprovázím, je to moje nejoblíbenější část dne. Když jsem byla malá, všechny matky v Paříži chodily vyzvedávat své děti, s připravenou bagetou a řádkou čtverečků z hořké čokolády. Být tam a čekat, až mu skončí den, mi připadá jako rodinná tradice. Dnes ale poprvé přijdu o pět minut později. Takže musím nějak zabít dalších pětadvacet minut.

Vstrčím kuře do ledničky a opláchnu si ruce. Na parapetu si drhnu nehty starým kartáčkem na zuby. V hlavě mi zvoní otcův hlas. „Čisté nehty jsou známkou někoho, kdo ví, jak se o sebe postarat,“ říkával, kdykoliv mě chytil se špínou za nehty. „Jako boty,“ dodával často. „Člověka poznáš podle nehtů a bot. “

„V Americe ne,“ řekla bych mu dnes, kdybych ho viděla. „V Americe se dívají na tvoje vlasy a zuby. “

Jak vracím kartáček na místo, vyhlédnu z okna a snažím se nedělat si naděje. Ulice je prázdná. Znovu mi zakručí v žaludku. Trochu se mi točí hlava. Měla bych si vzít něco sladkého. Z horní police sundám plechovku, zabalím do alobalu sušenku pro Sama a další rozlomím pro sebe. Oždibuji ji v obavě, že dostanu žaludeční křeče, ale cítím se po ní lépe, a tak sním i druhou půlku.

Zbývá dvacet minut. Vyjdu nahoru do naší ložnice a sednu si k toaletnímu stolku. Z horní zásuvky vyndám kartáč s pravými štětinami a kartáčuji si vlasy, až se mi lesknou. Zrcadlo mi říká, že jsem stále přitažlivá, nikde žádné jemné vrásky, žádné šediny, ani volná kůže pod bradou. Navenek je všechno v pořádku. Jen moje srdce má pocit, že mu je sto let.

Vstanu a uhladím prošívaný přehoz od amenitů z Pensylvánie, stovky ručně sešitých dokonalých šestihranů. Naše první společná dovolená. Sam se právě naučil chodit, ale stále byl trochu vratký a párkrát spadl. Vzpomínám si, jak klušu před ním, připravená ho zachytit.

Mám už jen deset minut. Sejdu dolů a toulám se pokoji. Konečně otevírám dveře. Zasáhne mě jasné sluneční světlo a já se vracím pro klobouk. Cestou zahradním chodníčkem nikoliv poprvé uvažuju, proč mají Američané radši zahrady otevřené, bez živých plotů nebo cihlových zdí. Každý může přijít rovnou k domu a nahlížet do oken. Tolik se to liší od francouzských zahrad, které vždy obklopují vysoké zdi nebo husté keře odrazující nezvané návštěvníky.

Jean-Luc miluje zdejší otevřený prostor. Říká, že k tomu, co se stalo ve Francii, by tady nikdy nemohlo dojít, protože tady jsou k sobě všichni upřímní. Nikdo by neudal souseda a pak se neschovával za zavřenými dveřmi, zatímco by ho odváděli. Nelíbí se mi, když takhle mluví, idealizuje si svou novou zemi. Nemůžu si pomoct, ale je to vůči Francii neloajální. Léta hladovění, strachu, nouze – takové věci můžou změnit dobrého člověka ve špatného.

„Charlie!“ volá Marge ze dvorku naproti a vytrhne mě tím z přemýšlení. „Kde jsi dneska byla? Daly jsme si u Jenny kávu. Myslely jsme, že přijdeš. “

„Promiň. “ Vynechá mi srdce a hřbetem ruky si zakryji ústa, abych schovala lež. „Musela jsem zajet do velkého krámu. Byla jsem v Lucky Store. “

„Cože? Ty jsi jela až tam? Myslela jsem, že velká nákupní centra nesnášíš. Měla jsi něco říct, byla bych jela s tebou. “

„Mrzí mě, že jsem přišla o tu kávu. “

„Neboj. V pátek budeme u Jo. Poslyš, potřebuju laskavost. Nemohla bys mi vyzvednout Jimmyho, prosím? Musím odvézt Noaha k doktorovi. Má teplotu a já ji nedokážu srazit. “

„Jistě. “ Pokusím se o úsměv, ale cítím se mezi sousedy, které znám už léta, jako zrádce.

„Díky, Charlie. “ Bleskne po mně širokým úsměvem.

Cestou ke škole vzpomínám, jak nás sousedi vřele přivítali, když jsme tehdy před devíti lety dorazili do Santa Cruz. Během týdne nás zvali k sobě, a nejen na skleničku, ale rovnou na grilování. Dojalo mě, jak se kvůli tomu všichni sešli, jejich hlasité, veselé hlasy, když nás ujišťovali, jak jsou rádi, že poznávají novou rodinu. Jen co jsme vešli na zahradu, vstrčili Jean-Lucovi do ruky velké pivo a mně dali skleničku bílého vína. Točili se kolem Sama, našli mu místo ve stínu pod stromem, kde mohl sedět na dětské dece mezi hračkami jasných barev. Událost zřejmě neměla nějaký formální ráz, aspoň já nic takového neviděla. Byla to hromadná akce, a jakmile byl první steak hotový, hosté se nahrnuli ke grilu. Byla jsem vděčná, když mi jakýsi muž podal talíř již s naloženým jídlem. Sedli jsme si, kde se nám zalíbilo, přitáhli jsme si židle a připojili se k ostatním.

V Paříži to bylo všechno úplně jiné. Při těch několika málo příležitostech, kdy mí rodiče měli hosty, připravili na večeři přesné rozesazení. Hosté pak trpělivě a mlčky čekali, až jim hostitel přidělí místa. A nikdo by nikdy nedostal pití, dokud nedorazili všichni. Maman si často stěžovala, že ten a ten se opozdil, a nutila všechny čekat klidně i hodinu na první skleničku. Inu, válka tyto večeře tak jako tak ukončila.

Tady zřejmě žádná pravidla nebyla. Ženy se se mnou otevřeně bavily a smály se, muži mě škádlili a vykládali mi, jak sexy je můj přízvuk. Byla jsem okouzlená a Jean-Luc ještě víc. Do Ameriky byl zamilovaný od prvního dne. Pokud se mu někdy stýskalo, nikdy se o tom nezmínil. Všechno pro něj bylo báječné a úžasné: hromady jídla, jak jsou lidé přátelští, jak je snadné cokoliv koupit. „Toto je americký sen,“ opakoval pořád dokola. „Musíme se naučit mluvit dokonale anglicky. Pro Samuela to bude snadné, bude to jeho první jazyk. Bude nám pak pomáhat. “

Ze Samuela se brzy stal Sam, z Jean-Luca John a mně se přezdívalo Charlie. Byli jsme poameričtěni. Jean-Luc říkal, že to znamená, že nás přijali a že důkazem toho je vřelé přivítání, jehož se nám dostalo, a že bychom neměli mluvit francouzsky. Prý by to vypadalo, jako že nechceme zapadnout. A tak jsme mluvili pouze anglicky i mezi sebou. Já pochopitelně chápala jeho stanovisko, i když mi lámalo srdce, že nemůžu Samovi zpívat ukolébavky, které mi zpívávala matka. Vzdálilo mě to ještě víc od mé rodiny, mé kultury, změnilo nám to způsob komunikace i způsob života. Jean-Luca jsem pořád milovala z celého srdce, ale bylo to jiné. Už mi nešeptal mon coeur, mon ange, mon trésor. Teď to bylo darling, honey a co hůř, baby.

Přes prázdné hřiště se rozezní zvonění a přeruší tok mých myšlenek. Děti se hrnou ven a poletují kolem, jak hledají své matky. Sam je snadno k poznání s těmi tmavými vlasy zářícími v zástupu plavých hlaviček. Jeho olivová pleť a jemné rysy mluví o jiném původu. Jedna sousedka kdysi řekla, že takové dlouhé řasy jsou na kluka plýtváním. Jako kdyby byla krása u kohokoliv plýtváním. Taková zvláštní představa.

Sam se ohlédne a pokřiveně se usměje, úplně stejně jako Jean-Luc. Teď v devíti už je příliš starý, aby se ke mně hnal jako kdysi, a nejdřív si dopovídá s kamarády, než se s pečlivě hranou nenuceností přišourá blíž.

Políbím ho na obě tvářičky a velmi dobře si uvědomuji, jak trapně se cítí, ale nemůžu si pomoct. V každém případě pomáhá občasná troška trapnosti posilovat charakter.

„Běž říct Jimmymu, že domů jede s námi,“ vybídnu ho.

„Paráda. “ Odběhne, ale náhle se zastaví, otočí a udělá krok ke mně. „Je už táta doma?“

„Zatím ne. “

Beze slova odkráčí hledat Jimmyho.

Když se objeví, vyndám sušenku s kousky čokolády a rozlomím ji. Jimmy svou půlku zhltne.

„Doma máme další,“ poznamenám.

„Jóó!“ Jimmy běží napřed. „Pojď, Same!“

Sam ale jde se mnou.

Jimmy utíká dál a zmizí za rohem. Položím Samovi ruku na rameno. „Neboj se, táta bude doma brzo. “

„Ale co mu ti páni chtěli?“

„Promluvíme si později, Same. “

„Baf!“ vyskočí na nás Jimmy.

Srdce mi vyletí do krku. Zaječím.

Jimmy se hystericky směje. „Promiňte,“ vypraví ze sebe mezi hihňáním.

Když se mi zase uklidní tep, předstírám, že se taky směji, což uvolní napětí.

Jimmy chytí Sama za ruku a oba běží napřed.

Když přijedeme domů, postavím před kluky na kuchyňský stůl plechovku sušenek. „Dejte si, kolik chcete. “

Jimmy na mě kulí oči a zubí se od ucha k uchu. „Páni, díky. “

Pohled na něj, jak se cpe a těší se z toho, co jsem upekla, mě trochu uklidní.

„Tyhle jsou zatím nejlepší, mami. “ Sam má v koutcích úst drobečky. Jimmy souhlasně přikyvuje, ústa má příliš plná, aby mohl něco říct.

„Chceš, abych ti jich pár upekla pro spolužáky?“ navrhnu.

„Ne, díky. Jenom pro nás. “ Sam na mne upírá tmavé, žárlivé oči.

Chci si ho přitáhnout a obejmout, povědět mu, že si nemusí dělat s ničím starosti. Že má láska k němu je hlubší než oceán, že bude trvat věčně. Místo toho začnu chystat večeři, nastrouhám kůru z citronů a vymačkám je a šťávu přidám ke kůře. Nakrájím kuřecí prsíčka a namočím je do šťávy. Neřídím se receptem, takhle citronové kuře na neděli před válkou připravovala maman.

Kapitola tři

Santa Cruz, 24. června 1953

Jean-Luc

Zastaví před radnicí. Jackson vypne motor a minutku tam jen sedí a dívá se do zpětného zrcátka na Jean-Luca. Pak oba muži vystoupí a počkají, až se ven vysouká i Jean-Luc. On ale nespěchá, dokonce uvažuje, že počká, až mu jeden z nich otevře dveře. To by věci uvedlo do jiného světla. Na detailech záleží. Bradley náhle zaťuká na okénko. Je to drsný zvuk a Jean-Lucovi se z něj strachem stáhne žaludek. Proč se ale tolik bojí? Je to naprosto iracionální, neudělal přece nic špatného. Předkloní se, zatáhne za kličku a vystoupí do dopoledního sluníčka.

Mlčky vyjdou po schodech a projdou velkými dvojitými dveřmi. Stále je brzy, proto tu nejspíš nikdo není. Vedou ho dolů po schodišti a po matně osvětlené chodbě do místnosti bez oken. Bradley rozsvítí a zářivka chvíli bzučí, pak bliká, než místnost zaleje bílým světlem. Umakartový stůl a tři umělohmotné židle s kovovými nohami jsou jediné předměty v místnosti.

„Může to chvilku trvat. “ Jackson vyndá z náprsní kapsy pomačkanou krabičku cigaret a poklepe jí o stůl. „Sedněte si. “ Nabídne krabičku Bradleymu. Oba si zapálí a pozorují Jean-Luca.

Jean-Luc se posadí, založí ruce, pak je zase natáhne a pokusí se o úsměv. Chce, aby pochopili, že jim ochotně vyhoví a je připravený odpovídat na otázky, které mají.

Muži dál stojí se strnulými výrazy. Bradleymu se pod zářivkou leskne mastná pleť a červené jizvičky chytají světlo. Zhluboka potáhne z cigarety, naplní si plíce a pomalu vydechne, takže uprostřed místnosti vteřinu visí hustá mlha.

„Pane Bow-Champsi, kde jste přišel k té jizvě na obličeji? Je celkem výrazná. “

Jean-Luc si připomene, že v takovéto situaci je lepší neprovokovat. Nejlepší je pasivita. Nesmí vypadat, že se hájí přespříliš. Nesmíš si je znepřátelit. Zachovej klid. Cítí, jak mu po žebrech stéká čůrek potu.

„Přišel jsem k ní za války,“ zamumlá.

Bradley se podívá na Jacksona a zvedne obočí.

„Kde?“ zeptá se Jackson.

Jean-Luc zaváhá, uvažuje, jestli může použít historku, kterou používal doteď, podle níž ho zasáhl šrapnel, když byla bombardována Paříž. Instinktivně však ví, že tady mu to nepomůže.

Bradley se předkloní a upřeně mu hledí do očí. „Co jste dělal za války?“

Jean-Luc jeho pohled opětuje. „Pracoval jsem v Bobigny – na nádraží. “

Bradley zvedne husté obočí. „Drancy?“

Jean-Luc kývne.

„Koncentrační tábor Drancy?“

Opět kývnutí. Jean-Luc cítí, že ho zahánějí do kouta, nutí ho souhlasit s fakty. Jenomže fakta nevyprávějí celý příběh.

„Odkud poslali tisíce Židů na smrt do Osvětimi?“

„Já jenom pracoval na dráze. “ Neuhýbá očima, nechce být první, kdo odvrátí zrak.

„Aby vlaky řádně jezdily. “

„Jenom jsem dělal svou práci. “

Bradleyho obličej je stále lesklejší a ruměnější. „Jenom jste dělal svou práci? Ta stará lež. Byl jste tam, ne? Pomáhal a přispíval. “

„Ne. “

„Drancy byl internační tábor, ne? A vy jste jim pomáhal převážet Židy do Osvětimi. “

„Ne! Chtěl jsem je zastavit! Dokonce jsem se pokusil o sabotáž na kolejích. Skončil jsem kvůli tomu v nemocnici. “

„Vážně?“ Bradley mluví ironicky.

„Je to tak. Opravdu. “

Kapitola čtyři

Paříž, 6. března 1944

Jean-Luc

Po čtyřech letech se okupace stala životním stylem. Někteří se přizpůsobili lépe než jiní, ale Jean-Luc se každé ráno budil sklíčený. Toho rána se vyškrábal z postele a ohlásil se do služby na nádraží Saint-Lazare, jenomže jeho šéf mu nedal brašnu s nástroji jako obvykle. Místo toho se na něj přísně podíval. „Dneska musíš pracovat v Bobigny. “

„Bobigny?“ zopakoval Jean-Luc.

„Ano. “ Šéf se mu díval do očí. Oba věděli, co znamená Bobigny.

„Já ale myslel, že je to tam zavřené. “

„Pro osobní vlaky, ale otevřeli to pro jiné využití. “ Šéf se odmlčel, aby jeho slova Jean-Lucovi došla.

„A potom do internačního tábora Drancy?“ Jean-Lucův hlas zněl ochraptěle, zatímco se mu zrychlil tep, když se snažil vymyslet, jak z toho ven.

„Ano. Koleje potřebují údržbu. Máme rozkaz poslat šest mužů. “ Šéf se odmlčel. „Moc tam neblbni. Teď tomu velí bošové. Ať si ničeho nevšimnou. “

Jean-Luc pracoval pro státní železniční společnost SNCF od chvíle, co před šesti lety vyšel ze školy, to mu bylo patnáct. Ale jako všechno ostatní, i železnice nyní patřila Němcům. Odvrátil zrak a vstrčil zmrzačenou ruku do kapsy. Skoro na to už nemyslel, narodil se sice jen se dvěma prsty na levé ruce, ale to ho nijak neomezovalo, ani mu v ničem nebránilo.

„Nemají rádi takové věci. “ Šéfův pohled změkl. „Pracuješ jako kdokoliv jiný, možná líp, ale bošové mají rádi všechno… No však víš. Nechceš, aby tě poslali do pracovního tábora. “

Jean-Luc vytáhl levou ruku z kapsy a sevřel ji v pravačce. Najednou byl na rozpacích.

Jeho otec se kamarádil s předákem a tento kontakt Jean-Lucovi umožnil získat první místo i přes hendikep. Musel pracovat víc, aby se ukázal, ale netrvalo dlouho, a jeho kolegové i nadřízení si uvědomili, že postižení nijak neovlivňuje jeho obratnost, že i ve dvou prstech dokáže udržet cokoliv jako v kleštích a na práci používá zdravou ruku.

„Musím tam opravdu jít?“ Jean-Luc zase dal ruce do kapes.

Šéf jenom zvedl obočí, otočil se a odešel. Jean-Luc neměl na vybranou, musel jít za ním k čekajícímu armádnímu náklaďáku. Než vylezl dozadu, pevně si stiskli ruce. Na ložné ploše už čekalo pět mužů. Jean-Luc jim kývl, ale nepromluvil.

Cestou opuštěnými ulicemi se muži zachmuřeně rozhlíželi, měřili se pohledy. Jean-Luc předpokládal, že práce tak blízko nechvalně proslulého tábora netěší nikoho z nich. Byli tam posíláni Židé po tisících, také nějací komunisté a členové hnutí odporu. Nikdo nevěděl, co se s nimi stane pak, i když nějaké řeči kolovaly. Nějaké řeči kolovaly vždycky.

Rychle ujížděli pustými pařížskými ulicemi a pak na severovýchod k Darcy a cestou občas míjeli vojenská vozidla. Jean-Luc se díval, jak jim francouzský řidič salutuje, když projížděli kolem. Un collabo! Poznal to. Byla to hra, jakou sám se sebou hrával – hádat, kdo je kolaborant a kdo ne. Často však byla hranice nejasná. Měl kamarády, kteří získávali věci na černém trhu. Kdo ale řídil černý trh? K jistému zboží měli přístup pouze bošové a kolaboranti. Byla to šedá zóna, a on raději přijímal věc jen tehdy, když přesně věděl, odkud pochází – králíka nebo holuba, co střelil kamarád, nebo zeleninu od kontaktu na nějakém statku.

Výmol na cestě ho vrátil zpátky do přítomnosti. Vzhlédl k ostatním mužům a setkal se jen s prázdnými pohledy. Pryč byly dny otevřeného kamarádství. Pryč bylo klábosení mladíků vydávajících se za novým úkolem. Zůstalo jen ponuré mlčení.

Mlčení. Byla to určitá zbraň, jediná, kterou měl Jean-Luc k dispozici. Odmítal mluvit s boši, i když se tvářili přátelsky a zdvořile se ho ptali na cestu. Prostě je ignoroval. Dál také vždycky přeložil lístek z metra do véčka, než ho v některém tunelu hodil na zem. V jako vítězství. Drobné činy ze vzdoru byly to jediné, co mu zůstalo, ale nezměnily nic. Zoufale toužil dokázat víc.

Když bošové převzali SNCF, řekl to rodičům jasně. „Nebudu pro ty šmejdy pracovat. Končím,“ oznámil jim jen pár týdnů po okupaci.

„To nemůžeš. “ Otec mu pevně položil ruku na rameno na znamení, že o tom, co se chystá říct, se nebude diskutovat. „Najdou si nějaký způsob, jak tě potrestat. Mohli by tě poslat někam bojovat. Aspoň jsi teď v Paříži a jsme spolu. Počkejme a uvidíme, jak se věci vyvinou. “

Táta. Kdykoliv na něj Jean-Luc pomyslel, pocítil směsici studu a vzteku. Udělal, oč ho otec žádal, pracoval pod boši, ale nelíbilo se mu to, a tátu nesnášel, že ho donutil se takto přizpůsobit. A bylo to právě takové, jaké si to představoval: původní přátelskost a profesionalita se postupně měnily v přezírání a povýšenost. Co jiného taky mohl čekat? Nevědomost a naivita některých lidí tvrdících, že by to nemuselo být tak zlé, ho šokovaly.

Pak v létě roku 1942 udělali něco, co už nenechalo nikoho na pochybách. Začali násilím odvádět francouzské muže do Service du Travail Obligatoire – na nucené práce v Německu. Táta byl jedním z prvních. Papíry obdržel jeden týden a druhý byl pryč. Nezbylo ani dost času, aby mu Jean-Luc pověděl, jak lituje své mrzutosti, jak ho má rád a jak si ho váží. Nikdo ho nenaučil, jak mluvit o takových věcech.

Při pohledu z okénka zahlédl dvě nesmírně vysoké budovy, nejméně patnáctipodlažní. Za nimi stál velký komplex ve tvaru U.

„Voilà le camp!“ Řidič se na ně podíval ve zpětném zrcátku. „Je ohavný, co? Postavili ho pro chudinu, ale když dorazili Němci, ještě nebyl hotový. A oni se rozhodli proměnit ho v tohle. “ Odmlčel se. „Chudáci. “

Jean-Luc si nebyl jistý, jestli mluví ironicky, nebo ne. Jeho tón byl prostořeký, dokonce posměšný.

„Čekají tam tisíce Židů, až je přesunou,“ pokračoval řidič, když zabočil za roh a přeřadil. „Je to tam hrozně přeplněné. “

Jean-Luc hleděl na komplex ve tvaru U, čtyřpodlažní, obklopený ostnatým drátem. Na obou strážních věžích stály hlídky s puškami. „Kam je odvážejí?“ zeptal se opatrně.

„Do Německa. “

„Do Německa?“ Snažil se mluvit lhostejně.

„Ano. Tam mají spoustu práce. Přestavby, víš. “

„Přestavby?“ Cítil se jako papoušek. Ale řidič si toho zřejmě nevšiml.

„Ano. Chápej, válečné škody. Angličané je bombardují. “

„A co ženy a děti? Ty odvážejí taky?“

„Bien sûr. Potřebují někoho, kdo bude vařit a poklízet. Muži jsou pak spokojenější, nemyslíš?“

„Ale co staří lidé?“

Řidič se na Jean-Luca upřeně podíval ve zpětném zrcátku. „Moc se ptáš. “

Jean-Luc se podíval na ostatní dělníky a uvažoval, na co asi myslí, ale všichni si pečlivě prohlíželi své boty. Několik minut jeli v trapném tichu, pak se řidič opět ujal slova. „Bošové nejsou tak špatní. Pokud budete usilovně pracovat a nebudete sympatizovat s Židy, budou se k vám chovat slušně. Dokonce s vámi budou i popíjet. Přes silnici je hezká malá kavárna. Často tam chodíme na pivo. Bošové milují pivo!“ Odmlčel se. „Když jsem tady začal předloni pracovat, žádní Němci tu nebyli, ale asi si mysleli, že nejsme dost výkonní, tak sem poslali Brunnera a jeho lidi. “ Odmlka. „No, a jsme na místě. Bydlet budete tady. “ Otočil se na sedadle a zaparkoval před jednou výškovou budovou.

Muži vzadu se po sobě podívali, do tváří vepsanou nervozitu. Jak dlouho tu budou? Jean-Luc věděl, že si matka bude myslet, že ho zatkli nebo odvezli do pracovního tábora. Musel jí dát vědět, jinak se utrápí starostmi. Co jeho otce poslali do Německa, zůstali sami. Byli si blízcí a ona na něj ve všem spoléhala, od finanční po citovou podporu. Jean-Luc ji ochraňoval a to mu pomohlo dospět v muže.

Strážný, který pro ně přišel, jim podával batůžky, když skákali z vozu, a pak je odvedl k jednomu bloku. Výtah je vyvezl do jejich pokojů ve čtrnáctém patře – v tom nejvyšším. Když se podívali z okna, zjistili, že jsou na opačné straně, než je tábor. Jean-Luc hleděl na šedivou oblohu i na maličké silničky dole a železniční trať vinoucí se přes městečko a zase ven. Nikde nebyly vidět vlaky.

Právě si vybaloval batůžek, v němž bylo pyžamo a kartáček na zuby, když dovnitř vstoupil nějaký boš. „Willkommen. Vítejte v Drancy. “ Jean-Luc pustil batůžek na postel a otočil se k němu. Vojákův bledý obličej se nezdravě leskl a tenké rty měl zcela bezbarvé. Byl mladý, sotva mu bylo dvacet. Jean-Luc uvažoval, proč někdo pošle takové děcko do Drancy. Přesto se na vojáka neusmál, ani ho neoslovil. Vyšel za ním z místnosti k připravenému výtahu.

Venku na ně čekal tentýž řidič ve stejném armádním náklaďáku. „Salut, les gars!“ Mluvil, jako by byli staří kamarádi. Jean-Luc ho za to nenáviděl.

Když tentokrát projížděli kolem tábora, Jean-Luc natahoval krk. Zajímalo ho, jaké to asi je uvnitř, a vybavoval si historky o výsleších a deportacích, které slyšel. Řidič zastavil před malým nádražím, otočil se a hodil jim do náručí modré montérky.

„Nate – musíte nosit tohle. Nechcete, aby si vás spletli s vězni!“

Cestou přes nádraží Jean-Luc uvažoval, proč je tu takové ticho a kde jsou všechny vlaky. Pohledem bloudil po nástupišti. Jeho pozornost upoutal jakýsi hnědý předmět. Popošel k němu. Byl to plyšový medvídek, rozplácnutý, jako by ho dítě používalo místo polštáře. O něco dál zahlédl otevřenou knihu, jejímiž stránkami pohyboval ranní vánek.

„Schnell! Schnell!“ Kdosi ho popostrčil. Jean-Luc klopýtal za ostatními muži, kteří mířili do domku přednosty stanice. Uvnitř bylo ticho, ozývalo se tu jen ťukání psacích strojů, jak ženy v uniformách se zády jako pravítka vyklepávaly slova.

„Jméno?“ štěkl na něj boš za stolem.

„Jean-Luc Beauchamps. “

Muž si to zapsal do knihy a Jean-Luca si měřil déle, než bylo nutné. Jean-Luc odvrátil zrak, jak se styděl, že stojí před bošem a hlásí se do práce.

„Pracovat pilně. Žádné řeči. “ Boš na něj dál zíral.

Jean-Luc kývl, že chápe.

„Teď jdou zkontrolovat koleje. Jsou špatné – špatná práce. Nářadí v boudě na nástupišti. “

Jean-Luc pokrčil ramenem a bez jediného slova se otočil.

Kapitola pět

Paříž, 24. březen 1944

Jean-Luc

Dny se změnily v týdny a ze všeho se stala rutina. Jejich den začínal v osm, pak byla v poledne půlhodina na oběd a skončili v šest, když už se začínalo stmívat. Jean-Luc měl za úkol kontrolovat koleje, zajistit, aby pražce nebyly příliš omleté, aby příložky spojující kolejnice byly na místě a všechny šrouby dotažené. Pak jeho práci ještě zkontroloval další člověk. Pokud by mu něco uniklo, strhli by mu to z už tak mizerného platu a musel by pracovat o hodinu déle při baterce. Měl ale volné neděle a každou sobotu večer nasedl na vlak z Bourgetu, osobního nádraží v Darcy, do Paříže, aby navštívil matku.

Večer už byl utahaný, příliš unavený, aby ještě šel pít do kavárny naproti táboru, i kdyby snad chtěl. On ale nechtěl. Kdo by se taky společensky stýkal s boši? A tak se držel stranou a čítal si ve světle malé stolní lampičky v pokoji. Ostatní muži se také většinou drželi stranou, ale občas je svedla touha po styku s lidmi, a pak se sešli v některé ložnici. Hovor se nevyhnutelně stáčel k nádraží.

„Jak to, že nikdy nevidíme žádné vlaky?“ Marcel potáhl ze zbytku cigarety.

„Odjíždějí před rozbřeskem. “ Jean-Luc se rozhlédl po stroze zařízené ložnici. Civěly na něj prázdné šedé stěny. Muži upírali zrak na betonovou podlahu. Chápal, proč se nechtějí účastnit hovoru. Kdokoliv tu mohl být kolaborant dosazený mezi ostatní jako špeh.

„Ano, ale proč?“ Marcel konečně dokouřil a pustil maličkého špačka z prstů na studenou podlahu.

„Protože nechtějí, abychom je viděli. “ Jean-Luc si vytáhl z pomačkané krabičky gitanku a podal ji Marcelovi. Skoro ho litoval, jak se snaží pochopit, co se jim děje přímo pod nosem. „Odvážejí vězně,“ pokračoval. „Stovky, možná tisíce. “

„Merci. “ Marcel si rychle vzal cigaretu a kývnutím poděkoval.

Jean-Luc cítil, jak se do něj ostatní zavrtávají očima. Nikdo nerozdává drahocenné cigarety jen tak. Jean-Luc sám nekouřil, ale vždycky měl u sebe rád krabičku právě pro takovéto chvíle. Uvolňovalo to napětí. Nabídl krabičku ostatním.

„Proč s tím ale dělají takové tajnosti?“ pokračoval Marcel a hleděl na svou cigaretu, jako by nevěřil svému štěstí. „Víme všichni, co tu dělají. “

Jean-Luc se rozhlížel. Všichni byli tak klidní. Tak důvěřiví. Tak nemluvní. Zhluboka se nadechl a rozhodl se zahodit opatrnost. „Proč podle vás nechtějí, abychom to viděli? No co?“

Ticho v místnosti ztěžklo, tížilo ho, cítil se bezmocný, impotentní. Popošel k Marcelovi, položil mu ruku na rameno a naklonil se k jeho uchu. „Protože bychom se mohli začít ptát. Kdybychom opravdu věděli, co se tu děje, naštvali bychom se. “

„Naštvali?“ vykřikl Frédéric. „Putain! My už jsme se naštvali dávno. Sebrali nám celou zemi! Naštvaný je ještě slabé slovo. “ Divoce se rozhlížel po ložnici, díval se z jednoho muže na druhého. Nikdo se mu ale do očí nepodíval. Šoupali nohama. Někdo zakašlal. Někdo vyfoukl cigaretový kouř doprostřed místnosti. Ticho bylo stále tíživější.

„Opravdu?“ Jean-Luc mluvil pomalu a tiše. „Opravdu jsme až tak naštvaní? Co jsme potom udělali, abychom to ukázali?“ Zarazil se, uvědomoval si, že hovor je stále nervóznější, ale nedokázal se udržet. „Proboha živého, jsme tady a pracujeme pro ně!“ Znovu se odmlčel. Uvědomil si, že Philippe stojí zády ke zdi s prázdným pohledem.

„Není to naše vina. Neměli jsme armádu, abychom s nimi bojovali. “ To v koutě tiše promluvil Jacques. „Rozhodně ne řádnou armádu, a teď nemáme žádnou. “

„No, máme de Gaulla v Londýně. “ Frédéricův tón byl ironický.

„A že je nám to hodně platné. “ Jacques udělal krok dopředu.

„Kam je ale vozí?“ Marcel se rozhlížel po místnosti.

Muži se znovu zahleděli do podlahy.

„Někam daleko. “ Jean-Lucův hlas získal surreální tón, jako by vykládal něco smyšleného. „Někam daleko od civilizace. “

„Právě!“ Frédéricovi létaly od úst sliny. „Potom na hranicích vymění francouzského strojvedoucího za boše. Nechtějí, abychom věděli, kam je odvážejí. Nechtějí, abychom věděli, proč…“ Zaváhal.

„Proč co?“ Marcel se na něj podíval.

„Nevím. “ Frédéric se odvrátil.

„Co myslíte?“ Marcel stočil oči na Jean-Luca.

„Jsem unavený, to si myslím. Jdu si lehnout. “ Jean-Luc chtěl hovor ukončit, než někdo nahlas řekne, co si všichni mysleli. Za řeči vás mohli zatknout.

„Ale ty vlaky jsou dobytčáky, proboha!“ pokračoval Frédéric. „A pak jsou tu ty osobní věci, co nacházíme na peroně, když vlak odjede. Vsadím se, že jim bošové navykládají, že si s sebou můžou vzít nějaké věci, aby se po přestěhování snáz usadili. Ale pak…“

Sneslo se tíživé ticho, jak si představovali osud vězňů.

„Putain! Oni je zabíjejí. “ Frédéric plácl rukou do zdi. „Vím to. “

Jean-Luc se podíval na Philippa, ale ten se stále tvářil bezvýrazně. Obrátil se zpátky k Frédéricovi a věděl, že nadešel čas hovor ukončit. Všichni riskovali, když takto mluvili. „Nevíme to. Nevíme nic. Ne jistě. “

Kapitola šest

Paříž, 25. březen 1944

Jean-Luc

O sobotách mohl vypadnout z tábora. Jakmile bylo po šichtě, sedal na vlak z Bourgetu do Paříže. Rád vystupoval z metra na Blanche, aby se podíval na Le Moulin Rouge, než se vydal do Rue Lepic, kde s matkou bydleli.

Dnes večer ale nebyl připravený čelit tomu, že otec není doma. Ještě ne. A tak zamířil do kavárny na rohu na sklenku pastisu, a aby zabil čas.

„Salut, Jean-Lucu. “ Thierry mu nalil sklenku silné anýzové pálenky a vedle postavil džbánek s vodou. Jean-Luc si trochu přilil a díval se, jak se pastis mění v kalně žlutou tekutinu. Thierry se opřel lokty o bar, ovinul si ruce o krk a zakroutil jím, jako by ho měl bolavý. „Quoi de neuf?“

„Co je nového?“ Jean-Luc zvedl obočí. „Pokud vím, tak nic. “

Thierry se naklonil blíž. „Nějaké zprávy o tátovi?“

„Přede dvěma měsíci. “ Jean-Luc se odmlčel. „Dostali jsme dopis, kde nás prosil, ať mu pošleme teplé ponožky a jídlo. Prý je v pořádku, jenom hubenější a starší. “

„Hrozná věc – takhle odvážet lidi. Měl jsem štěstí, že jsem pro ně už moc starý, a ty… no, ty jsi měl štěstí, že potřebovali lidi k dráze. Jak to tady ale máme zvládnout? Už nezůstal nikdo, kdo by obdělával půdu. “

„Já vím. Já vím. “ Tento hovor už vedli stokrát.

„Service du Travail Obligatoire, to mě podrž. Jsou to nucené práce pro boše. “

„Ovšem. Ale my aspoň víme, že je v Německu. “ Jean-Luc do sebe kopl pastis a objednal si druhý.

Dělal, co mohl, aby se otci vyrovnal, ale byteček, kde bydlel s matkou, působil poloprázdným dojmem, jako by otce nahradila díra, kudy do místností vál ostrý vítr. Každou neděli chodil s matkou na mši do Sacré-Coeur, kde za tátu zapálili svíčku. Jean-Luc si představoval, že plamínek dodává otci odvahu, ať už je kdekoliv. Často na otce myslel, ale býval z toho mrzutý a zádumčivý. Táta byl tak silný, nezávislý člověk, že pomyšlení, jak se musí podvolovat bošům a jejich brutalitě, Jean-Luca plnilo lítostí. To si nezasloužil.

Thierry ztišil hlas. „Neboj se. On se vrátí. Slyšel jsi to o Američanech?“

„A co?“

Thierry se naklonil blíž a ztišil hlas do šepotu, i když byla kavárna prázdná. „Vylodí se ve Francii. Ano! Už připravují jednotky a pak se tady skutečně vylodí a nácky vyženou. “

Jean-Luc na něj zíral a uvažoval, kde mohl něco takového zaslechnout. „Tak doufejme, že to je pravda. “ Pití do sebe nalil jedním lokem.

„Další?“ Thierry už sundal víčko z láhve. „A pak se budou moct všechny ty ubohé rodiny, co poslali pryč, vrátit domů – včetně tvého táty. “

„Doufejme. “ Jean-Luc vířil pastisem na dně skleničky.

„Snad budou Cohenovi brzy zpátky. Ten jejich kluk Alexandre byl drzý spratek. Rád bych ho zase viděl. “

V té chvíli do kavárny vstoupili dva bošové a Jean-Luc odešel, i když ještě nedopil. Cestou ven ho zalila vlna osamělosti. Najednou mu velice chyběla bývalá přítelkyně. Chodili spolu skoro rok a on to s ní myslel vážně. Dokonce uvažoval, že ji požádá o ruku. Líbilo se mu, jak si i přes válku chce užívat život naplno. Milovala tanec a vždycky nějak věděla, kdy bude další bal clandestin. On měl tajné tancování taky moc rád. Bylo to jako malé vítězství nad boši. Když jeho otec odešel, řekla mu, ať se nebojí, že je to jenom Německo a že tam potřebují dělníky, takže se o něj dobře postarají. Opájel se jejími slovy, dovolil si jim věřit, ale jak šel čas, začínal o nich pochybovat. Začínal pochybovat i o tom, že tátu ještě někdy uvidí. A pak začal být sklíčený a odtažitý. Jak se mohl sám radovat, když věděl, že otec má nejspíš hlad a je mu zima v nějaké cizí zemi? To nedokázal.

Když začal odmítat její prosby, aby si šli zatancovat, stejně šla s ostatními přáteli. Mělo mu dojít, že bude jen otázkou času, než potká někoho jiného, ale utěšoval se faktem, že je kolem pramálo vhodných mužů. Doufal, že si nenarazila nějakého smradlavého kolaboranta nebo něco horšího, boše. Neřekla, kdo to je, ale určitě nebyla tak hloupá. Horizontální kolaborace, tak to lidé opovržlivě nazývali, jako kdyby byli morálně výš. Všichni jsme ve větší či menší míře vinni, říkal si Jean-Luc. Pokud by měl pojmenovat svůj druh kolaborace, nazval by to kolaborací pro přežití. Člověk měl povinnost přežít kvůli všem těm, kteří to nedokázali.

Pastis u něj probudil chuť k jídlu, takže se již těšil na večeři. Maman vždycky přes týden schovávala příděly, aby mu mohla uvařit pořádné jídlo se zeleninou, a pokud měli štěstí, také holuba. V neděli po mši občas poobědvali u některého souseda nebo u nich doma. Všichni přispěli tím, čím mohli: zeleninou ze zahrádky, vloni naloženou, a občas někdo dorazil v oblaku vzrušení s masem v papírovém pytlíku. Možná něco, co ulovil někdo z přátel, nebo oni sami. Vybalování masa bylo posvátné, v tichu zhoustlém očekáváním, které se vždy rozhostilo. Jídlo, o které se člověk dělil, jako by mělo větší dosah.

Teď však pro něj byly takové obědy spíš utrpením. Zjistil, že nemá co říct, a drby ho od sousedů vzdalovaly svou omezeností. Zřejmě je víc zajímalo, komu se podařilo sehnat máslo na černém trhu nebo kdo chytil králíka, než koho zavraždili. Jejich klábosení nemělo valnou cenu, a když náhodou otevřeli téma násilných odvodů, nikdy to nikam nevedlo. Jean-Luc měl pocit, že se ztrácí sám v sobě, jako by si nemohl vzpomenout, kým byl nebo kým by být měl.

Tuto neděli měl být oběd u Franklinů. Bratr monsieura Franklina byl na lovu na venkově a vrátil se se dvěma králíky. Dušený králík rychle zmizel, a když měli stolující v žaludku pro změnu trochu masa, hovor ožil.

Začala to Jean-Lucova matka. „Myslíte, že až tahle zatracená válka skončí, bude ještě nějaké víno?“

„Marie-Claire,“ vrhl se do odpovědi monsieur Franklin, „víte, že mám nějaké schované. “

„Nic takového nevím. “

„Haha! Výborně. Tak potom ani já ne. Ale až tahle zatracená válka skončí, tak tam spolu pro něj zajdeme, co?“

„Na to se napiju. “ Pozvedla sklenici s vodou.

„Nuže, Jean-Lucu, jak to jde v nové práci?“ Monsieur Franklin obrátil pozornost od matky k synovi.

Jean-Luc cítil, jak se mu zrychluje tep, jako pokaždé, když přišla na přetřes jeho práce. „Na můj vkus moc blízko k bošům. “

„Mais oui, jsi přímo uprostřed, viď?“

„Co se tam doopravdy děje?“ přerušila je madame Franklinová.

Jean-Luc se na ni minutu díval, na úzké rty a ptačí oči. Jí nikdy nic neuniklo, a on věděl, že cokoliv řekne, zopakuje zítra, až se postaví do fronty na potraviny.

„Nevím. “ Zahleděl se z okna, čímž se vyhnul matčinu pátravému zraku.

„No tak, chlapče. Musíš něco vědět. Co dělají se všemi těmi vězni? Kam je odvážejí?“ Monsieur Franklin při pohledu na něj přimhouřil oči.

„Nic jsem neviděl. Nikdy nevidím vlaky nebo vězně –“

„Slyšela jsem, že to jsou dobytčáky, ne skutečné osobní vagony,“ skočila jim zase do hovoru madame Franklinová. „A že vězni musejí ležet na slámě jako zvířata. “ Vždycky zjevně věděla víc než ostatní.

„Slyšela jsem něco podobného,“ přidala se madame Cavalierová. „A že tam nejsou ani toalety. Musejí čůrat do kýblu. “

„To je nechutné! Jak to víte?“ Jean-Lucova matka poprvé promluvila. „To asi někdo přeháněl. “

Madame Cavalierová pokrčila rameny. „Viděli jste, čeho jsou schopní. Klidně bych tomu věřila. Pozatýkali jich tisíce, ne?“

„Proto je po tisících musejí odvážet. “ Monsieur Franklin se zamračil a otočil se k Jean-Lucovi. „Možná bys mohl zjistit, co s nimi dělají. “

Jean-Luc na něj zíral. „Cože?“

„No jsi přímo tam uprostřed dění. Nemůžeš vypátrat, co se tam děje?“

„Říkal jsem vám, že nikdy nevidím vlaky odjíždět. Začínáme pracovat až potom. “

„Nemůžeš se tam dostat dřív?“

„Ne!“ Jean-Luc se zarazil, uklidnil se a snažil se mluvit vyrovnaně. „Armádní náklaďák nás doveze na nádraží každé ráno o půl osmé. “

„Jsi ale poblíž toho nádraží, ne? Nemohl bys tam dojít? Podívat se?“

Jean-Luc se zamračil. „To nevím. “ Odmlčel se. „Bylo by to nebezpečné. Obvykle nás sledují. “ Vzhlédl a viděl zklamání v jejich tvářích. Cítil se kvůli tomu jako zbabělec. „Možná… možná kdybych vstal hodně brzo a vyplížil se ven, mohl bych se podívat, jak jeden z těch vlaků odjíždí. “

Matka zalapala po dechu a přitiskla si ruku na ústa.

„Hodný chlapec!“ Monsieur Franklin se zazubil. „Mohl bys ho vyfotit. Mám fotoaparát. “

Fotografie? K čemu by byla dobrá fotografie? Riskoval by život kvůli zatracené fotografii. Musel existovat jiný způsob.

Když se vrátili domů, matka uvařila odpornou břečku z praženého kořene čekanky a žaludů. Vzal si od ní hrnek a předstíral, že pije. „Maman, přemýšlel jsem. “

„Ach ne,“ zasmála se. „Už zase. “

„Ne, opravdu. Musím udělat něco víc, než jenom fotit. “

„Co tím myslíš, synku?“

„Musím něco udělat. “ Pevně zavřel oči. „Něco, co by něčemu i pomohlo. “

Předklonila se a zašeptala: „A co hnutí odporu?“

„Jenomže já nikoho neznám. “

„No já taky ne. “ Přitiskla si ruku na čelo. „Zřejmě se stýkáme s nesprávnými lidmi. “

Zvedl obočí. „Na tohle se ale nemůžeš někoho jen tak zeptat, že? Jste v hnutí odporu? Protože já bych se taky rád připojil. Myslím, že musíš počkat, až přijdou oni za tebou. “

„Za tebou ještě nikdo nepřišel?“

„Ne, maman. A co ty?“

Zavrtěla hlavou. „Ale víš, kdyby přišli, neváhala bych. Ovšem k čemu by jim byla stará ženská?“

Měla pravdu. Stařenky by neměly bojovat. Bojovat by měli mladí muži jako on. On ale bojovat nechtěl, chtěl zastavit ty vlaky, které odvážely vězně bůhvíkam. Byl tu však ten slib, který dal otci, než odjel.

Papa si ho vzal stranou, zatímco máma stála ve frontě na chleba. „Synku, slib mi jednu věc. “

„Samozřejmě. “

„Slib mi, že se o mámu postaráš, zatímco budu pryč. “

Jean-Lucův pohled nezakolísal, když se podíval na otce. „Slibuji. “

„Teď můžu odjet s vědomím, že tu vy dva budete v pořádku. Pomůže mi to najít cestu domů. “ Papa mu stiskl šíji a přitáhl si ho k sobě. Jean-Luc otce objal a tak se chvíli pevně drželi. Pak se papa odtáhl a hřbetem ruky si otřel oči.

Papa. Jean-Luc zašel do ložnice a zadíval se na stěny a knihovny, které mu otec vyřezal, obrousil a sestavil. Knížky byly seřazené nejdřív podle námětu, dobrodružné v jedné části, fantastické v druhé, pak od nejvyšší po nejnižší, všechny hřbety otočené na správnou stranu. Knihy si mohl uspořádat způsobem, jakým si nedokázal uspořádat život.

Kapitola sedm

Paříž, 30. dubna 1944

Jean-Luc

„Eh, les gars. Co se dneska děje?“ Řidič se zadíval na muže ve zpětném zrcátku.

Jacques pokrčil ramenem, Frédéric zabručel. Ostatní mlčeli a dívali se do země, zatímco se armádní náklaďák hnal šerými, prázdnými ulicemi k nádraží Bobigny.

„Nezapomínejte, že my jsme ti šťastnější,“ pokračoval řidič. „Lepší než nějaký pracovní tábor v Německu. “

Jean-Luc na něj upíral oči v zrcátku. Proč je nemůže nechat na pokoji? Putain de collabo!

„Jsme jenom utahaní,“ zamumlal Philippe a mnul si oči.

„Utahaní? Ale den ještě ani nezačal!“ Řidič posunul dlouhou řadicí páku, čímž způsobil strašlivé skřípání kovu o kov. Jean-Luc se otřásl, jako by soucítil se spojkou.

Řidič si povzdechl. „Dnešek bude možná ještě namáhavější. “ Nechal poznámku viset ve vzduchu, jako by čekal, až se někdo zeptá proč.

Nikdo mu ale tu radost neudělal.

„Vlak se dneska ráno opozdil. “ Zachytil Jean-Lucův pohled. „Ano. Potíže s tím, jak dostat pasažéry dovnitř. Někteří se rozhodli, že raději nenastoupí. “ Odtrhl zrak od zpětného zrcátka a znovu přeřadil, když zahýbal za roh. Tentokrát to šlo hladce a náklaďák naplnilo vyčkávavé ticho. Chtěli vědět, co se stalo, ale nikdo se nechtěl účastnit hovoru.

„Takže na peroně je pořád binec,“ promluvil znovu řidič a zastavil na obvyklém místě. „Enfin, les gars. Je čas vystoupit. “

Šest mužů se vyšouralo z ložné plochy, ramena svěšená jako poražení vojáci odvádění vítězi. Když přicházeli na nástupiště, závan větru zvedl něco bledého a hodil to Jean-Lucovi do tváře. Zaslechl Marcelův chlapecký smích. Jak se mohl smát v takové chvíli?

Pak smích přestal. Jean-Luc si tu věc sundal z obličeje a podržel ji na délku paže od sebe. Byla to noční košilka. Jemná, ženská. Jak skončila tady, povlávajíc po nástupišti jako duch? Zaletěl pohledem od ní na samotné nástupiště. Uviděl červenou lodičku s ulomeným podpatkem. Módní purpurový klobouček. Dvě černé buřinky. Vycházkovou hůl. Rozbité brýle. Porcelánovou panenku s ulomenou nožičkou. Hadrovou opičku, jíž se z krku vyhrnula růžová výplň.

Žaludek se mu stáhl a do hrdla mu vystoupila žluč. Podíval se na ostatní muže a snažil se odhadnout jejich reakce. Philippe si povzdechl, než odešel do domku přednosty stanice, aby je ohlásil do služby. Frédéric zesinal a zavřel oči. Zbývající muži civěli do země a přešlapovali. Jean-Luc chtěl, aby něco řekli – cokoliv, co by mu pomohlo vyznat se ve scéně před nimi. Jenomže v tom žádný smysl nebyl. Byl to svět, který zešílel.