ŽIVOT S PANIKOU

Copyright © Alžběta Bublanová, 2021

Illustrations © Lucie Vávrová, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4577-4

Věnováno všem, kteří se nevzdávají a hledají svou cestu.

Touhle knihou bych chtěla dát naději těm, kteří trpí

panickou poruchou, a vysvětlit jejich blízkým, co

panická ataka znamená.

A děkuji těm, co mi pomáhají najít samu sebe.

S panikou do Portugalska?
Ne, stačí mi do obchodu za rohem

Moje kamarádka letí do Portugalska. Až tam by se měla setkat se svým přítelem, který přiletí z Holandska, kam jel jen tak a sám, aby věděl, jak se žije jinde. Představila jsem si, že bych zítra odletěla sama do cizí země a až za hranicemi se sešla s někým, koho znám.

Problém číslo jedna by nastal ve chvíli, kdy bych se měla dostavit na letiště. Ano, to by bylo to první, co by mě napadlo. To, že bych pak seděla v několikakilometrové výšce ve stroji, který vlastně jen tak visí ve vzduchu, by mi přišlo příliš vzdálené, já bych se zasekla u toho, jak se dostat na letiště. Tramvají a pak autobusem? Jak dlouho pojedu, kde mám přestoupit a budu si moct sednout? Nebo mi někde mezi třetí a čtvrtou zastávkou začne bušit srdce a já nebudu moct dýchat, v mozku se mi začne rozpínat pro mě už tolik známý pocit strachu ze smrti.

Umřeš. Hned teď. Máš na to pět minut. Nevěříš? Přesně takhle by na mě mluvila moje panická ataka, kdyby uměla mluvit.

Ale počkat, taxík. Tím je to bezpečné. Sednu si, připoutám se. Kdybych zkolabovala, taxikář by změnil směr a jelo by se na pohotovost. Stejně si myslím, že nejlepší dovolená by pro mě byl pobyt all inclusive na dvoře nějaké nemocnice.

Taxík ale nevyřeší všechno. Představa, jak z něj vystoupím před budovu, ve které je nahromaděná nervozita, a já bych do ní měla vstoupit, je prostě stresující. A kdyby to bylo aspoň tak jednoduché, že by člověk prošel velkou chodbou a nastoupil do letadla, tak budiž, ale já bych nejdřív hledala fronty na odbavení, pak procházela chodbami a hledala správný terminál, hledala frontu, kde mě prošacují, dost možná by se jim i něco nezdálo a chtěli by nahlédnout do příručního zavazadla, což je pro normální lidi prostě zívačka a otrava, ale pro nás, panikáře, to je stres, stres a stres. A taky by se mi chtělo čůrat, ale bála bych se hledat záchody, takže bych to musela držet do letadla. A v letadle bych tu paniku natuty dostala, s tím počítám, jen bych v ruce držela prášek první pomoci, držela se za srdce a čekala, kdy to přijde. A v letadle na záchodě bych se pochopitelně nezamkla, protože přece se nezamknu ve vzduchu v tak malém prostoru.

Než bych přiletěla do Portugalska, pravděpodobně bych zestárla o dvacet let. Ale jednou to snad dám. Teď se však musím soustředit na to, abych šla do obchodu – je tam hodně lidí, žádný vzduch a panice se tam bůhví proč moc líbí. A to si chci nakoupit jen něco k večeři.

Prokletí ve věži

Když ataky dosáhnou vrcholu, člověk jako já nevidí jinou možnost než se před světem zavřít doma. Zalezu si do postele a radši zůstanu v bezpečí. Někdy mi dělá společnost bušení srdce, píchání pod žebry, prudká bolest hlavy, svírání hrudníku a další chuťovky, na jaké jsme my panikáři zvyklí a které si mylně vykládáme jako známky přicházející smrti. Tak zavrtaná do peřin čekám, až to přejde, a říkám si, že ještě že nejsem někde venku a daleko odsud. A daleko je všude, odkud nevidím na svůj dům.

Ale pak si řeknu, že přece nejsem zakletá princezna ve věži, a rozhodnu se jít ven. Do kabelky přihodím pro jistotu takové ty pilulky, co sice umějí zklidnit peklo v hlavě, ale vy po nich cítíte, jak vám měkne mozek, a vyčítáte si, že jste to zase nezvládli. Na ulici se cítím jako malé děcko, co se po několika týdnech plazení zvedlo ze země a teď hrdě kráčí po svých. Lidi, koukejte, já jdu sama po ulici! Nějaké pocity nejistoty se sice dostaví, ale já se nenechám ovládnout a zamířím do blízké kavárny. V té kavárně se platí předem, takže kdybych chtěla kdykoli utéct, můžu. Ale já neuteču. Jak se říká, když člověka přepadne panika, měl by ji vyřešit na místě, jinak si tu situaci mozek spojí s dalším nebezpečím. Takže si v neklidu piju kávu, nemůžu se na nic soustředit. Dokonce si do hrnku přileju trochu vody, aby to kafe rychleji vystydlo a já se mohla vrátit do bezpečí postele. Pak se ale najednou, světe, div se, ve mně rozhostí klid, cítím se jistá, a tak se tvářím, jako bych právě vyhrála olympijskou medaili.

Druhý den, posilněna předchozím úspěchem, se rozhodnu dojít až na náměstí. Jdu to celkem pětkrát, protože se mi několikrát rozklepou kolena a v hlavě mi začne nabíhat starý známý obrázek, jak někde brečím a prosím lidi o zavolání záchranky. Ale nevzdám to a znovu a znovu se vydávám do boje. Pche, ti lidé, co kolem mě chodí, vůbec netuší, co se tady odehrává za bitvu.

A nakonec dojdu až ke kostelu, sednu si na lavičku a nábožně vzhlédnu k té kráse, jako kdybych právě po dlouhé cestě dorazila k moři. Tak snad jednou dojedu i k němu.

Sladký spánku, přijď k nám

Člověk si na tu svoji paniku tak nějak zvykne. Je to sice nepříjemné, co nepříjemné, bolestné (a ve chvílích paniky to nejhorší na světě), na druhou stranu jsou i jiné psychiatrické libůstky, jako třeba maniodepresivní porucha, a těm jsem se úspěšně vyhnula.

Nějaká nespavost? Pche, já usnu jako špalek. Právě naopak, spánek je pro mě vysvobozením, blahodárným načerpáním energie. Měla bych chodit spát dřív, říkám si, protože když jsem vyhajaná dorůžova, s těmi příšerami v hlavě se pak bojuje daleko líp. Spánek potřebuju a bažím po něm tak moc, že je přece nesmysl, aby ho moje tělo odmítalo.

Jenže ouha, nespavost přišla dřív než na stará kolena. A se vším tím, co se o ní říká. Jak se člověk přetočí na jeden bok, pak na druhý a řekne si: „OK, tak holt budu spát o hodinu míň.“ Jenže takhle to udělá padesátkrát, dvacetkrát vstane a jde se podívat z okna, čte si, brečí a pak si řekne: „OK, tak prostě dneska nebudu vůbec spát, no bože.“

Když druhý den zaberu jen na dvě hodiny, přestává to být legrace. Vím, že je to v háji, že energie na boj s panikou prostě nebude. A ona v té zoufalé vyčerpanosti a nevyspání určitě přijde.

A tak brečím nejen v noci, když nemůžu usnout, ale i ve dne, protože jsem unavená. Jsem unavená tolik, že si uvědomuju, že tou únavou neusnu ani další noc. Brečím, protože je den a já bych měla pracovat, jenže ono to nejde, neboť mám místo mozku jeden unavený sval. A tak si zkusím lehnout, jako že budu ležet a nenápadně usnu. Jenže mozek mi to nezbaštil a já zase začnu brečet. Tak usnu až večer, co na tom.

Večer se těším jak malé děcko, až si vlezu do postele a usnu. Zkusím zvýšit svoje šance a nadopuju se teplým mlékem s medem a pro jistotu i čajem na nervy a spánek. A zabralo to. Spím. Tedy nevím, že spím, dokud mě nevzbudí manžel. Stačilo jen lehké otevření dveří. Nebo s nimi snad zlomyslně trhl, aby se pokochal, jak jeho žena bude bdít až do rána? Tak si zase prohlížím strop a přemýšlím, kolik schůzek budu muset druhý den zrušit jen proto, že v tomhle stavu nebudu schopná čelit své kámošce panice. Hlavně kvůli ní jsem pověsila na hřebík svou náklonnost k vínu. A teď bych tak ráda dala dvě dvoječky na dobrou noc!

No nic, zkusím jiný lék z přírody, kozlík, ten prý zabírá. V zásobě mám ještě hrst xanaxu, tak uvidíme.

Cože? On(a) je blázen?

Všechny ty úzkostné stavy, panické ataky a strachy jsou naše soukromé peklo, do kterého by přišel i sám Lucifer sondovat, jak to děláme. Ale nesmíme zapomenout na svoje vyděšené okolí, které si říká: „Chudák, takovej mladej a už blázen.“ A jaká je to katastrofa mít za manžela, manželku, otce, matku, švagrovou, snachu či tchána člověka posedlého psychickou nemocí. S tím není radno si zahrávat, co kdyby nás jednoho dne všechny povraždil? A bere on vůbec něco? A co na to psychiatři? A to už je v léčebnách plno?

A mezitím se náš stav občas zlepší a občas zhorší. Tak už to bývá, každý si bojuje po svém. Někdo se vloží do rukou psychiatrů a antidepresiv, někdo si řekne, že to prostě zdolá pevnou vůlí, a někdo nastoupí na dráhu terapie, kde se učí poznat, co je v jeho životě špatně.

Ale když se to zrovna zhorší, musíme nést následky – tedy pohledy našich blízkých, kteří zvedají varovný prst a ptají se, jestli jsme tomu psychiatrovi už aspoň zavolali a že snad chápeme, že ty seance u někoho, kdo ani není lékař, nikam nevedou. A my kýváme, lžeme a v duchu se těšíme na další seance, kde si postěžujeme, jak nás okolí nechápe. Ale pak si řekneme, co když mají pravdu? Jsem psychicky nemocný člověk a jako někdo takový přece patřím do blázince. A že jsem citlivá a potřebuji si v sobě všechno pečlivě zpracovat, jsou jenom uhýbavé řeči.

Ale ať s léky, nebo bez nich, my víme něco, co normální lidé ne. Víme, že blázni neexistují. Existují jenom poruchy, smutky a přecitlivělost.

Benzáky, rady a život, kterej je krásnej

Další den s benzodiazepinem.

Dýchám. Řeknu si, že to dám, je to přece panika, už tady byla mnohokrát. A přece jsem ji vždycky přežila. Musím dýchat – do břicha, pak do hrudi a všechno špatný vydechnout. Stačí to překonat. Chci za někým dojít a říct mu: „Mám paniku, o nic nejde, jen chci uklidnit. Prosím vás pěkně, dýchám?“ Když mi na to řekne: „To bude dobrý, jen dýchejte, to odezní,“ mám šanci se z toho dostat. Ale pokud na mě dotyčný vrhne vyděšený pohled říkající „proč si vybrala zrovna mě?“ a na rovinu řekne, že neví, co dělat, ale že mu už jede autobus, jsem v háji.

Teď dýchám, ale co když za pět minut už dýchat nebudu? Vevnitř pod hrudním košem se mi to čím dál víc stahuje a stahuje a já nemůžu přestat myslet na to, jak začnu hystericky křičet, ať někdo zavolá záchranku, jak se začnu skutečně dusit a jak budu čekat, jestli se dožiju jejího příjezdu, nebo ne. Tak tam pošlu jednu záchrannou pilulku. Xanax, neurol, lexaurin, frontin. A čekám, až mi nadopuje mozek něčím, co se dá nazvat falešným pocitem štěstí. Rozlije se ve mně úleva a já, celá připitomělá, můžu odejít domů se z toho všeho vyspat.

A ráno se mi honí hlavou, že už na to všechno kašlu. Kašlu na všechny úzkosti a paniky, odteď budu dělat, co chci. Klidně si tady v posteli vyležím důlek. Už jsem toho zkusila dost. Už jsem slyšela spoustu rad, co můžu a nemůžu.

Hlavně nepij alkohol!

Musíš ven, musíš to prorazit!

To chce psychiatra, bez antidepresiv to nedáš!

Musíš to zvládnout bez prášků, jinak se toho nezbavíš!

Kašlu na to, vždyť já nemusím nic, nemusím se ani uzdravit. Klidně si tady budu panikařit do konce věků. Možná je to ještě zbytek xanaxu, co jsem včera poslala do toho svého malého peklíčka, ale je mi najednou dobře.

Vstanu a řeknu si, že mám hezkej život. Takovej, jakej je. Nepřemýšlím nad tím, co bych mohla, kdybych v hlavě neměla tu velkou černou potvoru, ale říkám si, co ještě můžu a kam dál už jít nemusím. Možná někdy, ale teď se tím chvíli nechci trápit. Chci upéct bábovku a těšit se z toho, jak krásně voní, chci se těšit z toho, jakej mám krásnej bejvák. A je jedno, že si nemůžu jen tak odjet do jiného města. To je fuk, mám doma tu bábovku, a když budu chtít, půjdu ven. Jen tam, kam to půjde, třeba za roh, ale i tam je hezky.

Nemusím nic, řeknu si. Bez pocitu viny z toho, že pátek večer strávím v posteli místo toho, abych rozhýbala své unavené kosti a vystřihla nějakej pěknej čardáš. Možná si ho zatančím doma. Možná pak vyrazím na výlet. Až pochopím, že fakt nic nemusím.

Neurol jako alkohol

Prášek první pomoci mám v kabelce vždycky, kdyby bylo nejhůř. Ale takový prášek ve skutečnosti neřeší nic, přináší jen chvilkovou úlevu, a navíc je návykový. Nenabízí žádnou cestu, neotevírá žádné dveře, kam vejít, kudy se vydat, co dělat, aby se to příště nestalo, jak být silnější. Kdybych se panice postavila, mohla bych zesílit a ji naopak oslabit. Ale když se před ní ohnu a schovám se do bezpečného objetí pilulky, příště se na mě bude nafukovat zase. Už ji nějaký ten pátek znám. Takže vycházím do ulic připravena se s ní utkat, jen pojď, hezky do mě. Uvidíme, kdo je silnější.

S tímhle nastavením zavolám kámošce a vyrazíme na mejdan. Jenže jsem se přecenila a vzápětí zalituju, že jsme nešly do nějaké malé kavárničky na čaj, kde bych si našla hezké teplé místečko v rohu a tvářila se hrdinsky, jak to zvládám. Mejdan totiž znamená spousty rozjuchaných lidí a já si marně představím milou babičku, která by nám v kavárně jako jediná dělala společnost. A taky je tady hlasitá taneční hudba a chaos. Tady se panikám daří. Je tu ale i alkohol. A alkohol, jak je známo, nám panikářům dělá dobře i nedobře zároveň. Nejlepší je být abstinentem. Když nebudete půl roku pít, ocení to nejen vaše játra a pleť, ale i vaše psychika, která se zklidní. Nemluvě o ranních stavech po opici. Každému je šoufl, ale panické ataky se v té kocovině doslova rochní.