Klára Janečková

ZRADA

Copyright  ©  Euromedia Group, a. s.,  2020

©  Klára Janečková, 2020

Jacket illustration  ©  Kateřina Brabcová, 2020

ISBN 978-80-249-4207-0

1. KAPITOLA

RODINNÁ POUTA

BAZILIKA SVATÝ HOSTÝN

ČESKOSLOVENSKO

Jaro 1987

„Davide Mane a Kristino Anno Smithová, rozhodli jste se uzavřít manželství. Ptám se vás před církví a před Bohem: Je toto vaše rozhodnutí svobodné a upřímné? Chcete si slíbit lásku, úctu a věrnost. Ptám se vás před církví a před Bohem: Zavazujete se k tomu opravdu na celý život?“ Hlas římskokatolického kněze se nesl kostelem a napjaté tváře svatebčanů čekaly na kladnou odpověď.

David se nadechl a pronesl hlasité ano. Pohlédl do tváře své nastávající.

Kristina Anna byla Američanka, kterou potkal, když si vydělával jako průvodce po Praze. V hlavním městě byla se svými rodiči na dovolené a on jim nabídl své služby. Studoval jazyky, třel bídu s nouzí, a proto si přivydělával u Pražské informační služby. Hned jak ji poznal, umínil si, že ji dostane a opustí s ní Československo. Zoufale toužil utéct na Západ. Stejně jako známí umělci, kteří se stali hrdiny národa. Netrvalo to ani dva roky a Kristina mu dala svou ruku i svobodu. Její rodiče přirozeně nesouhlasili se svatbou a s vyhlídkami na svazek s nemajetným divochem z Východu, ale Kristina si prosadila svou a už půl roku žila s Davidem na Moravě. Učila se první česká slůvka a udivovala lidi svými podivnými otázkami. Zdejší systém nechápala nebo ho prostě odmítala pochopit. Socialismus nezažila, příčil se jí. Roky si žila v USA jako princezna ve svobodné demokratické zemi obklopená blahobytem. Její averze vůči komunistickému režimu Davidovi nahrála a navrhl jí, že se můžou odstěhovat do jiné země. Kristina zajásala a David věděl, že ho čeká lepší život. Jízdenka do nového světa. Lhal by, kdyby tvrdil, že si svou ženu bere z lásky. Leda z lásky ke svobodě. Připouštěl, že k ní chová jistou náklonnost a pár prvních měsíců cítil silnou zamilovanost. Ta však brzy ustoupila, zatímco touha po neznámu den ze dne sílila.

Kněz hleděl Kristině do tváře, ale ona jeho slovům nerozuměla. Čekala na signál od snoubence. Když měla říci své ano, David jí jemně stiskl pravou ruku a ona promluvila.

Kněz položil štolu na spojené ruce manželů a pokračoval:

„Ať Bůh ve své dobrotě upevní váš slib, který jste vyjádřili před církví, a naplní vás svým požehnáním. Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj.“ Nakonec jim popřál šťastnou cestu v budoucím životě.

David zvedl Kristině závoj a políbil ji. Jeho kamarádi se roztleskali a kostelem zazněl pobavený smích. David zvedl Kristinu do náruče a pyšně ji nesl širokou uličkou mezi lavicemi. Bazilika Svatý Hostýn byla chloubou okolí a bylo velmi těžké sehnat povolení, aby zde člověk mohl být oddán. Davidovi zabralo měsíce běhání a uplácení byrokratických úředníků, než si odnesl domů razítko povolující svatbu. Nyní se skoromanželé museli odebrat na národní výbor – absolvovat nutný svatební ceremoniál socialistické společnosti.

„Nechápu, proč se nemůžeme vzít jenom v kostele, připadá mi to zbytečné,“ protestovala Kristina v autě, které je odváželo do nejbližšího města.

„Spoustu věcí asi nepochopíš, miláčku,“ zasmál se David a políbil ji na zrudlou tvář. Byl konec jara a sluníčko pálilo jako v létě. V autě bylo takové vedro, že se nevěstě orosilo čelo potem a stěžovala si ve svém jazyce ještě víc.

Když konečně dorazili na místní úřad, nevěsta spěšně vystoupila z vozu a pospíchala dovnitř.

„Počkej, lásko, nebo tam vtrhneš jako nepřítel naší vlasti!“ volal za ní David, a tím svou budoucí ženu konečně rozesmál.

„Všimla jsem si, že v Československu je snadné stát se nepřítelem státu.“ Kristina na něho počkala a s radostí se mu vrhla do náručí. Oba se pak vydali do malé, umělými květinami vyzdobené obřadní síně. Všichni hosté už byli na místě. David si v první řadě všiml svých rodičů a malé sestry. Viky bylo jedenáct, ale vyparádila se, jako by už měla dostat občanku. Matka seděla vedle ní a upravovala si doma ušité šaty, které spíchla z látky z Polska a stále se s nimi chlubila. To byla další věc, kterou nemohla Kristina pochopit. Obchody ve Státech praskaly ve švech, zatímco v Československu regály zely prázdnotou. Za ženichovou matkou seděla rodina nevěsty. Paní Smithová, stejně drobná a malá jako nevěsta, měla nápadně krásné antracitové pouzdrové šaty, se kterými budila na ulici pozornost. Jejich extravagantní vzhled podtrhávaly šperky z bílého zlata se smaragdy a lodičky od Prady na vysokém podpatku. Davidova matka byla dosud mladá a hezká, táhlo jí na pětačtyřicet, ale vedle Kristininy matky vypadala jako ztrhaná a upracovaná šedá myška.

„Stalo se něco, Davide?“ šeptla mu do ucha Kristina, když postřehla, že se stále otáčí na svatebčany.

David sebou škubl a poslušně se narovnal. „Jen jsem koukal na svou budoucí tchyni, vypadá přísně. Snad si na mě zvykne. Vím, že s naším sňatkem nesouhlasí.“

„Zvykne si, neboj. Hned jak opustíme Československo, tak nám rodiče darují krásný byt a můžeme začít společný život. Byl jsi už na tom vystěhovaleckém úřadě?“

„Ano, zítra si mám požádat o povolení, a pokud ho dostanu, musíme do dvou dnů odjet.“ V Davidově hlasu zazněl mírný smutek, nerad opouštěl svou rodinu a přátele, ale věděl, že v téhle zemi žít nechce.

Kristina ho pohladila po tváři a povzbudivě se na něho usmála. „Můj návrh stále platí. Pokud tady chceš zůstat, pochopím to a přizpůsobím se.“

David ji za ta slova objal a políbil. Milovala ho natolik, že by dokázala žít v cizí, pro ni nepochopitelné zemi, na maloměstě. Zaplašil nepříjemné myšlenky na tchyni a plně se soustředil na obřad. Zakrátko budou manželé a jeho život se změní.

ŘÍM

Květen 1988

„Davide, vstávej, darling, snídaně je hotová,“ doléhalo k jeho uším. David otevřel oči a rozhlédl se po bytě. Zvony právě odbíjely osmou ráno a rámus byl skoro nesnesitelný. Neodbytný, pulzující, kostely a turisty přecpaný Řím ho budil ze sna.

„Kruci,“ zaklel a sklesle vstal.

„Neměl bys už dávno být v práci?“ zeptala se Kristina, když před něj položila dřevěný tác s obloženým chlebem.

„Ty jsi můj zachránce, Kristinko. Nebýt tebe, tak bych zaspal a vyhrabal se ven až v poledne.“

„To vím, miláčku, proto jsem tě probudila a připravila něco k jídlu. Ať máš příjemný start. U nás ve Státech se říká – pocity, s nimiž začneš den, tě budou provázet až do soumraku. A já chci, aby ses usmíval.“

David k ní vztáhl ruku a zlehka se dotkl jejích hnědých vlasů. Byly oslnivě lesklé a neuvěřitelně dlouhé a husté. Sevřel jeden pramen a přitáhl si svou ženu k sobě.

„Třeba bych dnes do práce vůbec nemusel. Můžu zavolat klientovi a schůzku přeložit na jindy.“ Zamrkal na ni a tiskl ji lačně k sobě. Jeho ruce klouzaly po jejím štíhlém těle a snažily se proniknout pod bílou halenku, která ukrývala malá, ale pevná prsa s krásnými bradavkami, které rád hnětl.

„No tak, Davide,“ pleskla ho po ruce a snažila se vymanit z jeho sevření. „Víš přece, že musím do školy. Za dvě hodiny mi začíná vyučování.“

„Dvě hodiny jsou dlouhá doba, lásko, můžu tě tam pak zavézt autem.“

„Ne, děkuju, sama to zvládnu taky. Škola je jen pár bloků odtud, takže se ráda projdu,“ odmítla ho a vyprostila se z jeho objetí.

„Ani nevíš, jak po tobě toužím, Kristinko, jsi tak krásná. Až se vrátím z práce, tak si užijeme. Vezmu tě na skvělou večeři k Ricardovi na Marco Polo a doma se pomilujeme. Ne jednou, ale hned dvakrát třikrát,“ pozvedl vyzývavě obočí.

Kristina po sexu tolik neprahla, což ho mrzelo. Chladně mávla rukou. „To zní sice skvěle, ale už musím jít. Potřebuju ještě něco koupit a poslat poštu,“ vysvětlila a šla si pro sako. David odložil snídani stranou a následoval ji, v předsíňce jí pomohl do lehkého pláště.

„Mám pro tebe překvapení, ale řeknu ti to až večer. Užij si den, Kristino, a nezapomeň – v šest u Ricarda.“ Políbil ji a ona odešla. David se spokojeně protáhl. Přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Ten obraz mu bral dech. Kristinini rodiče jim koupili rozlehlý byt v jedné z nejhonosnějších čtvrtí Říma, v Trastevere. Pohled na město s bazilikami a úzkými uličkami byl nádherný.

Přesně v šest dorazila Kristina do italské restaurace na viale Marco Polo. David ji očekával s velkou kyticí růží a malým dárkem.

„Hezké výročí, miláčku,“ pošeptal a pokynul číšníkovi, aby jim nalil martini.

„Ach, já zapomněla! Jsem hrozná. Děkuju. Ale já pro tebe nic nemám,“ nasadila provinilý výraz.

„Nelži, Kristino, ty bys na mě přece nikdy nezapomněla,“ poplácal ji po hřbetu ruky.

Mladá žena se zasmála a za chvíli vytáhla ze své kabelky černou krabičku s parfémem. Byl značkový, vkusně omotaný zlatou stuhou zdobenou rudými srdíčky. „Tohle mi náhodou padlo do tašky,“ uculovala se a David se rozesmál.

„V Římě padají voňavky vlastně pořád z nebes. Svatý Petr je posílá, aby město vonělo.“

„Dobíráš si mě, ale já tě chtěla překvapit,“ culila se. David si parfém s díky vzal a schoval ho do pracovního kufříku uloženého pod stolem.

„Co si dáš dobrého, miláčku? Já bych doporučil těstoviny s mořskými plody, mají tu znamenité krevety a kalmary. Jako předkrm carpaccio.“

„Jasně, jsem tak hladová, že už se jídla nemůžu ani dočkat.“ Číšník přinesl první chod a oba se s chutí pustili do jídla.

David chvílemi pozoroval oknem proud aut valící se po ulici a cítil se šťastný. Občas se mu sice zastesklo po domově, po Moravě a kopcích okolo Hostýnských vrchů, ale Kristina mu od stesku dokázala vždy pomoct. Často si s rodiči psal a volal, vidět je však nemohl. Socialistický režim jim nepovolil vycestovat a všechny hovory byly odposlouchávané.

„Tak co máš pro mne za překvapení, Davide? Celé odpoledne nad tím přemýšlím,“ zeptala se ho Kristina, které neuniklo, že se zamyslel.

„Davide, slyšíš mě?“

„Ano, jen jsem malinko zavzpomínal. Pořád si ještě zvykám. I když tohle město nadevše miluju, můj domov to stále není.“

„Já vím, můj taky ne, ale náš společný ano,“ řekla a vzala ho za ruku. „Řím je nejkrásnější město na světě, nejromantičtější, snoubí se v něm kultura s módou.“

„Nemusíš plýtvat slovy,“ zarazil ji. „V té vaší Americe si všichni potrpíte na zbytečné řeči a obraty,“ zakroutil hlavou a upil martini. „Stručně řečeno, stýská se mi.“

„Pak přeskočme téma a raději se bavme o práci,“ navrhla a zlehka odsunula prázdný talíř před sebe až k ošatce s domácími bagetkami.

„Dobrý nápad,“ zazubil se. „Krásně jsi mi nahrála. Povýšili mě,“ zamrkal na ni. „Šéf prohlásil, že mám na talentované lidi čich. Už nebudu jen obyčejný poskok, co vaří kávu nebo vozí agenty na rauty. Od příštího měsíce dostanu svou kancelář a vlastní klienty.“

V Davidově tváři se zračila radost mísící se s pýchou. Osm měsíců dřel v agentuře na vyhledávání talentů. Dvanáct hodin denně, šest dnů v týdnu – a když bylo třeba, tak i v neděli. Začínal jako obyčejný poslíček, roznášel poštu a kopíroval dokumenty. Jakmile se zdokonalil v italštině, které se kdysi roky jako samouk věnoval, protože prováděl v Praze také italské turisty, mohl zařizovat schůzky a sjednávat podmínky smluv. Šéf ho zpočátku přijal pro jeho atraktivní vzhled a urostlou postavu. Byl hezký, měl neuvěřitelné charisma, nezapřel slovanské rysy, světlá kůže a modré oči poutaly zájem. Především dívky, které do agentury přicházely, aby se staly zpěvačkami, tanečnicemi či modelkami, se před Davidem předváděly a naparovaly, rády si od něj nechaly poradit. Jeho vlasy odstínu zrajícího obilí byly v konkurenci všudypřítomné tmavé barvy předností.

„Gratuluju, Davide!“ zajásala Kristina. „To je skvělé. Nikdy bych nevěřila, že se v takové branži dá uživit, ale jak to vypadá, tak asi dá. Třeba jednou objevíš nějakého slavného herce a zbohatneme na něm. Ve Státech jsou takové agentury zaměřené především na sportovce a vynášejí velké peníze. Lovci talentů objíždějí střední školy a hledají favority,“ osvětlila a ulpěla pohledem na číšníkovi, který jim právě přinášel libě vonící večeři.

„Jsem rád, že mi fandíš, Kristinko, musíme to pořádně oslavit.

Objednal jsem na devátou stůl v našem oblíbeném baru. Dneska mě domů střízlivého nedostaneš. Budou tam i kluci z práce, skvělá akce.“

Kristina nepříliš nadšeně přikývla a pustila se do jídla. Doufala, že dnešní noc bude patřit pouze jim dvěma, ale patrně se spletla. David měl už jiný program. Jeho kamarády neměla zrovna v lásce. Byli to nabubřelí alfa samci, co podváděli své manželky a nic jim nebylo svaté. Navíc si nelibovala v zakouřených a hlučných barech a lacinými servírkami opovrhovala.

„Dobrou chuť, Kristino…,“ pošeptal jí manžel „a nemrač se, večer teprve začíná.“

„Já vím,“ posmutněle přikývla.

Bytem zařinčelo silné zvonění telefonu. Bylo sotva pět hodin ráno a skoro celý Řím ještě vyspával. Kristina neochotně vstala. Došla k přístroji a zvedla sluchátko. Z něj na ni promluvil mužský hlas česky. Kristina nerozuměla ani slovo. V češtině zatím žádné pokroky neudělala, protože doma mluvili pouze anglicky. Uměla česky pozdravit a poděkovat. Pronesla tiché „sorry“ a šla probudit manžela.

„Davide, Davide, máš telefon. Vstávej.“

Bylo to marné, David spal jako zabitý. Dvě probdělé a propité noci si vybíraly svou daň. Padl do postele jako špalek.

„Davide, musíš vstát, volá někdo z Československa,“ zatřásla s ním, ale on se ani nepohnul.

„Pane, jsem Davidova žena, můžete mi říct, co potřebujete?“ vrátila se k telefonu a promluvila anglicky. Rozhostilo se ticho.

„Mluvte pomalu, nerozumím anglicky příliš dobře,“ sdělil neznámý hlas s příšerným přízvukem.

„Budu se snažit,“ slíbila.

Na druhém konci sluchátka to zapraskalo a vzápětí drsný mužský hlas spustil lámanou angličtinou. „Poslouchejte mě! Tady příslušník Veřejné bezpečnosti Československé socialistické republiky. Vašemu manželovi se včera večer zabili rodiče.“

Kristině vypadlo sluchátko z rukou. Vybavila si tvář tchyně a tchána. Byli to obyčejní prostí lidé a ona si k nim cestu nikdy nenašla. Ale svým způsobem je měla ráda. Dali jejímu manželovi život. Snažila se zachovat klid a opět zvedla sluchátko. Muž stále něco mluvil, pletl anglická slova s německými, ale ona ho nevnímala.

„Mám vám to ještě jednou zopakovat?“ zeptal se nakonec.

„Ano, prosím vás,“ vykoktala. „Jen pro jistotu.“

„Prostě manželovi vyřiďte, že jsou jeho rodiče mrtví. Včera večer měli nehodu na dálnici před Brnem. Ať nám, až bude moct, zavolá. Na shledanou.“

Muž zavěsil a Kristina se zachvěla úzkostí. Netušila, jak to svému muži vysvětlí. Věděla, že mu rodina nesmírně chybí.

David prospal celý den. Hlasitě oddechoval a každou chvíli se převalil na bok. Až kvečeru otevřel oči a nahmátl vedle postele láhev s vodou. Měl žízeň jako trám a neskutečně ho bolela hlava. Když se napil, protřel si oči a s výkřikem se odtáhl. Teprve teď spatřil svou ženu. Seděla na posteli a utírala si nos. Netušil, jak dlouho tam sedí.

Proč pláče? napadlo ho. Asi proto, že nebyl dvě noci doma a ona se o něj bála. Nebo že by se dozvěděla o té nevinné aférce z baru? Neznámá kráska pro něj nic neznamenala, byla pouhé povyražení. Věrnost ho příliš netrápila.

„Co se stalo, Kristinko?“ zeptal se opatrně, posadil se na posteli a pohladil manželku po vlasech. Rád se jich dotýkal, zejména při milostných chvílích. Světlehnědou bohatou hřívu s chutí laskal a proplétal mezi prsty.

„Davide, Davide, stalo se něco hrozného,“ vysoukala ze sebe.

„Co se stalo?“ polekal se a přisedl k ní ještě blíž. Že by se přece jen dozvěděla o jeho nevěře? Nesmysl, neměla od koho.

„Tvoji rodiče jsou mrtví, Davide, ráno volal nějaký muž od té vaší policejní bezpečnosti. Nedokážu ten název říct…,“ vyhrkla, přes nával vzlyků na chvíli ztichla.

„Co to povídáš, Kristinko?“ David stále nechápal. Jeho mozek, omámený alkoholem, ne a ne naskočit. „Nejspíš jsi hovoru špatně rozuměla.“

„Ten policajt říkal, že měli nehodu na dálnici u Brna, víc nevím.“ Její oči se s lítostí nořily do jeho a on pochopil…

„Ne!!!“ zaúpěl. „To nemůže být pravda! Třeba nezemřeli. Mohli mít jen nehodu a jsou v nemocnici.“

„Proč by nám jinak volali? Davide, jsou mrtví.“

„A co sestra? Co Viktorie? Ta je taky mrtvá? Co říkal o ní?“ Davidovi se třásly ruce i hlas.

„To nevím, špatně jsem slyšela a on stále něco mluvil o socialistické vlasti. Anglicky uměl málo a měl příšerný přízvuk,“ Kristina úporně vzpomínala, protože rozuměla jen některým slovům.

„Sakra, musím tam hned zavolat. Nedal ti číslo?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, jen říkal, že se máš ozvat.“

„Taky že se ozvu, musím zjistit, co je s Viky. Musím,“ drmolil si pro sebe a hnal se k telefonu. Když se konečně dovolal na oddělení Veřejné bezpečnosti do Brna, kdosi mu sdělil, že v neděli mu nikdo informace nepodá, ať si zavolá v pracovní den, tedy v pondělí. David zuřil, ale nebylo mu to nic platné.

Druhý den ráno se konečně dopátral nějakých informací. Zjistil, že jeho sestra žije. Má jen lehký otřes mozku a zlomenou ruku. Nesmírné štěstí stálo na její straně a díky bezpečnostním pásům autohavárii přežila.

„Musím pro ni jet,“ rozhodl se David, když položil sluchátko.

„To nejde, ty se přeci nesmíš vrátit, Davide! Podepsal jsi, že nevyzradíš žádná tajemství a že se už nikdy nevrátíš! Pamatuješ si to vůbec?“ Kristina ho konejšivě hladila po ruce a snažila se ho přesvědčit.

„Vím. Jenže já musím. Na pohřeb bych snad přijet mohl. Pokud si zažádám, tak dostanu povolení do týdne. Pohřeb se může na tu dobu odložit. Vždyť mi zemřeli rodiče, to i komunisté musí být shovívaví.“

„Pohřeb ti asi povolí, ale Viky ti stejně nedají. Přes hranici ji nedostaneš.“

David věděl, že má Kristina pravdu. Viky patřila do Československa a její zmizení by bylo kvalifikováno jako únos.

„Musím to zkusit, Kristinko, musím.“

„Bojím se,“ přiznala. „Co když tě zavřou? Strčí do vězení? Hned jak vystoupíš z letadla, tě můžou obvinit z vlastizrady. Taky z omezování osobní svobody Viktorie tě můžou nařknout! Chápeš to riziko?“

David to chápal, ale rozhodl se. Hned druhý den si zažádal o povolení zúčastnit se pohřbu. Udělal to chytře. Koupil si letenku se zpáteční cestou o několik dní později, než měl ve skutečnosti v plánu. Všechny dokumenty poslal do Čech a chystal se k odletu. Brzy nato mu komunisté dali krátkodobé povolení ke vstupu do země. Měl vyhráno.

BRNO

ČESKOSLOVENSKO

Červen 1988

Po roce pobytu v cizině si v rodné zemi připadal cizí. Dva jeho kamarádi ho vyzvedli v Praze na letišti a odvezli ho domů. Vyptávali se ho na život za hranicemi a podivovali se nad prací, kterou dělal. V Československu nic podobného neexistovalo.

„Tvá sestra je v dětském domově v Brně. Převezli ji tam, když ji včera propustili z nemocnice, ale nikdo k ní nesmí. Chtěl jsem jí říct, že přijedeš, ale ta čarodějnice, co tomu velí, mě k ní nepustila,“ řekl mu dlouholetý kamarád Petr, hrdý vedoucí pionýrů a čerstvý učitel základní školy. Při každé příležitosti Davida nabádal, aby se vrátil zpět a žil se svou ženou v socialismu. Měl ho vrytý pod kůží.

„Díky, Petře, zkusím to sám. V každém případě jsem rád, že jste mě vyzvedli a že mi půjčíte auto. Pohřeb je v Bystřici, do Brna pro Viky to mám sto kilometrů,“ řekl David. Zamyšleně hleděl z okna a sledoval ubíhající dálnici. Doufal, že vše vyjde, jak naplánoval. Na letišti mu dělali problémy. Hodinu seděl na osobní prohlídce a pak čekal, až celníci prohlédnou jeho zavazadla. Teď před ním byla pětihodinová jízda do kraje pod Hostýnem.

„Můžete mi to auto půjčit už dnes?“ zeptal se přátel, když dorazili do Bystřice. Bylo jim to divné, protože se už blížil večer, ale souhlasili.

„Chceš objet místní kočky?“ zažertoval Petr a pomohl Davidovi s jeho věcmi z vozu. Očekával, že ho přítel zasype zahraničními dary. David mu daroval láhev pravé whisky.

„To se ví! Musím se ukázat svým bejvalkám,“ ušklíbl se David. Ani kamarádům se nesměl se svým plánem svěřit. Dobrá polovina byla ve straně, jejich otcové pracovali na okrese a měli dlouhé prsty. Kdyby jim jen naznačil, co zamýšlí, na hranicích by na něj už čekali. Tím si byl jistý.

Chvatně se rozloučil a vydal se domů. Rodiče žili ve starém prvorepublikovém domě v Nádražní ulici. Jejich vila byla rozlehlá. Kdysi musela být chloubou města, ale nyní potřebovala rozsáhlou rekonstrukci. Procházel pokoje a dotýkal se zdí. Vzpomínal na své dětství. Bylo velmi šťastné. Rodiče své děti milovali a nikdy jim nezkřivili ani vlásek. Dávali jim svobodu.

Ráno vstal a opatrně vyjel s autem ze dvora a rozjel se k Brnu. Nevěděl, zda ho státní bezpečnost nesleduje, a tak se nikde nezastavoval.

„Chtěl bych vidět svou sestru, Viktorii Manovou. Tady jsou mé doklady,“ řekl na vrátnici tlusté strážné a předložil svůj pas. Podezřele si ho měřila a pas několikrát prohlédla proti světlu.

To ještě neviděla můj americký pas, zasmál se v duchu. Po svatbě s Kristinou obdržel americké občanství i pas. Z politických důvodů mu nedělali potíže.

„Počkejte tady, zavolám vám ředitelku,“ poručila vrátná a bodavým pohledem ukázala na nedaleké křeslo.

„Děkuju, raději postojím.“

„Jak chcete, ale může to trvat dlouho!“ zahučela a vytočila na svém telefonu jedničku. Chvíli se s někým dohadovala a pak se na Davida utrhla.

„Máte jít okamžitě nahoru! Dveře číslo dvacet dva. Na co ještě čekáte? Jděte!“

David vykročil, ale pak mu to nedalo a obrátil se zpět na vrátnou. „Nevěděl jsem, že mě považujete za jednoho z vašich chovanců. Příště se podle toho zařídím. Trocha slušnosti by neuškodila.“

Vrátná jen zamrkala a mávla rukou směrem ke schodišti. David se zasmál a šel. U dveří ředitelny se zhluboka nadechl. Doufal, že ředitelku okouzlí svým šarmem. Byl to však omyl. Za ředitelským stolem sice seděla hezká žena, ale už na dálku byla chladná a nepřístupná jako kámen. Když si ho zrentgenovala od hlavy až k patě, nařídila, aby si sedl. David pocítil lítost nad svou milovanou sestřičkou při představě, že by zde musela strávit nedej bože dlouhé ponuré roky do svých osmnáctin.

„Co si přejete, pane Mane?“ zeptala se ho ředitelka.

„Přijel jsem pro svou sestru, paní,“ oznámil jí.

„Jsem soudružka ředitelka, pane Mane! Na oslovení paní nejsem zvyklá.“

„Omlouvám se, paní soudružko. Chci vidět Viktorii a odvézt ji domů. Určitě je z toho, co se stalo našim rodičům, velmi smutná. Nejspíš je v šoku, navíc sama mohla zemřít,“ snažil se soudružce ředitelce zahrát na citlivou strunu, ale nepovedlo se.

„To nepřichází v úvahu. Pohřeb je až pozítří, pokud jsem tedy dobře informována. Svou sestru vidět můžete, ale nesmíte si ji odvézt. Svolení udělím až za dva dny.“

David přemýšlel, jak dál. S arogantní babou nepočítal. Snažil se udržet pokorný výraz, ale lomcoval jím vztek, proto se silně kousal do rtů. „Nechci ji odvézt, soudružko ředitelko, chci s ní jen zajet do města a koupit jí smuteční šaty na pohřeb. Nepochybně tady nemá žádné vhodné oblečení. Drží smutek. Koupíme šaty a hned se vrátíme,“ ujistil ji.

„To nebude třeba, šaty jí obstarám sama,“ odsekla. Bylo jasné, že se nemíní dohadovat. David sáhl do kapsy a vytáhl z peněženky stodolarovku. Položil ji před ředitelku na stůl a čekal, jestli zabere. Netrvalo to dlouho, žena bankovku popadla do ruky, jako by chtěla zjistit, zda je pravá, a bleskurychle ji strčila do kapsy.

„Do oběda musíte být zpátky, pane Mane,“ nařídila a zvedla telefon.

Viktorie seděla jako hromádka neštěstí na posteli a přihlížela, jak ostatní dívky uklízejí. Byl začátek nového týdne a její tři spolubydlící se chystaly do školy. Všechny byly zmalované a měly pestrou minulost, se kterou se chlubily.

„Neřvi už, Manová, kdo tě má furt poslouchat!“ okřikla ji jedna a hodila po ní polštář. Viktorie se přikrčila, ale slzet nepřestala.

„Sklapni, nebo tě zmlátíme. Musíš si tu zvyknout, než se ti podaří zdrhnout,“ houkla na ni další. „Nebo dospět! V osmnácti seš volná.“

Dveře pokoje se náhle otevřely a v nich se objevila mladá vychovatelka.

„Máte všechno hotové?“ zeptala se dívek.

„Jasně!“ vykřikly.

„Tak nástup k odchodu do školy a ty, Manová, máš návštěvu.

Jdi k soudružce ředitelce. Víš, kde to je, že?“ Viktorie popotáhla a přikývla.

„Tak se hni, nemysli si, že má soudružka jen tebe. Vstávej!“

Viktorie poslušně vstala a dobelhala se ke dveřím. Nevšimla si však záměrně nastavené nohy jedné spolubydlící a zakopla. Zavadila o zlomenou ruku a bolestně vykřikla.

„Padej, Manová, nebo bude zle, soudružka už čeká. Kdopak tě asi přijel navštívit? Že by tvoji mrtví rodiče?“ pošklebovaly se holky, až se vychovatelka vrátila znovu do dveří a všem vyhubovala. Hrubě popadla Viky za ruku a odváděla ji k ředitelně. Vtáhla ji dovnitř. Už ve dveřích dívka poznala svého bratra a s jásotem se mu rozběhla vstříc.

David ji spatřil hned, jak vešla. Byla bledá, uplakaná, s vyhaslým pohledem. Jen objemná sádra na pravé ruce bělostně svítila…

„Viky, miláčku,“ objal ji a přitiskl k sobě. Zabořila se mu do náručí a úlevně si oddechla. „Už tě nedám,“ šeptal jí do vlasů.

„Chci pryč, nebo tady umřu,“ zavzlykala.

Když osaměli a procházeli strohými chodbami dětského domova, zdobenými pouze nástěnkami s hesly nabádající k poslušnosti, otočil se k ní a pevně ji uchopil za ruku.

„Viky, nutně potřebuju vědět, kde máš věci. Kam ti schovali osobní doklady? Musíš tam mít pas. Doma jsem všechno prohledal a nenašel ho. Je to ta knížka, kterou ti máma pořídila, když jste jeli do Jugoslávie k moři.“

Viktorie se zamyslela. „Bude asi u mě v tašce. Dal mi ho esenbák, když mě propouštěli z nemocnice, a říkal mi, že ho mám předat ředitelce.“

„A dalas jí ho?“

„Jasně že ne, bráško. Zapomněla jsem na to, mám ho ve svém pokoji.“

David se usmál a pohladil ji po vlasech. Měla je stejně světlé jako on. Jen byly husté a dlouhé. Jeho sestřička vypadala jako zlatovláska.

„Tak pro něj skoč, Viky, ale nikomu to neříkej. Počkám tu na tebe,“ řekl a sledoval ji, jak odchází. Byla malá a pohublá. Sukně na ní jen visela.

Během chvíle byla zpátky a zamávala mu pasem před očima.

David ho uschoval a co nejrychleji opustili dětský domov.

Dálnice brzy skončila a za Vyškovem najeli na obyčejnou okresku. Nepospíchali, protože David se bál překročit rychlost a riskovat, ale během dvou hodin byli na hranicích s Rakouskem. David zastavil na krajnici a vážně se na svou sestru zadíval.

„Viktorie, to, co dělám, je trestné, ale nechci tě tady nechat. Nechci tě vrátit do dětského domova. Musíš celou dobu mlčet, rozumíš?“

Dívka přikývla.

„Tak dobrá. Takže se pomodlíme a můžeme jít na věc.“

Oba odříkali slova modlitby, kterou je naučili jejich rodiče. Udělali k nebi křížek. David se rozjel k přechodu. Obklopoval je ostnatý drát a strážní se psy a samopaly.

„Neměj strach, Viky, všechno dobře dopadne,“ povzbudil ji, než zastavil před celní a pasovou kontrolou. Sám měl pořádně nahnáno a rozhodně netoužil skončit v base.

„Já ti věřím, Davide,“ šeptla Viky a stiskla mu ruku.

„Vaše doklady, pane, pas, povolení k pobytu a vízum,“ nařídil celník. David vytáhl český i americký pas a podal mu je. Poté vytáhl Viktoriin pas.

„Vystupte si, pane Mane,“ vyzval ho celník. „Vidím, že jste Američan.“

„Ano, tedy, má paní je z USA, já mám jen americké občanství a má sestra také. Zrovna nedávno nám ho udělili. Chcete vidět její zahraniční pas? Asi jsem vám ho zapomněl dát.“ V Davidovi se tetelila malá dušička, když to říkal. Netušil, jak bude celník reagovat. Viktorie měla přirozeně jenom český pas, ale hodlal hrát až do konce. Do svého pasu vložil sto dolarů. Doufal, že je celník sbalí a pustí je do lepšího světa.

„Nejdřív prohlédnu vaše zavazadla, pane Mane. Potom zkontroluju doklady.“

David odemkl kufr a ukázal prázdný obsah.

„Zajímavé, vy nemáte s sebou žádné zavazadlo?“ podivil se.

„Ne, byli jsme na pohřbu rodičů. Měli jsme jen to, co máme na sobě. Spěcháme do Vídně na letiště.“

„Zajímavé, letíte do USA?“ zeptal se celník.

„Ne, pane. Bydlím v Římě. Tady je můj řidičský průkaz, je tu i má italská adresa,“ David mu ho strčil pod nos.

„Dobrá, tak vás nebudu dlouho zdržovat,“ řekl celník a prolistoval doklad. Dolary mrštně zasunul do rukávu uniformy. Nad Viktoriiným pasem se zastavil a dívku si pořádně prohlédl.

„Nemá tady vízum,“ listoval prázdnými stránkami.

„Má ho v tom druhém pasu, pane, chcete ho vidět? Je stejný jako ten můj, hvězdy a pruhy,“ David se pokusil zažertovat, ale málem se mu strachem podlomila kolena. Celník se nezasmál a vtiskl mu jeho doklady zpět.

„Jeďte, pane Mane, užívejte si v západním světě.“

David poděkoval a během chviličky už mizel v dálce. Najel na úzkou silnici mířící na Vídeň.

„Dokázali jsme to, Viktorie Manová!“ zajásal.

„Dokázali!“ vypískla Viky a rozplakala se štěstím. Náhle se zarazila. „Nepůjdu na pohřeb maminky a tatínka, Davide. Měli jsme tam ještě pár dní zůstat.“

„Nešlo to, Viky, po pohřbu by nás hlídali. Před pohřbem nepočítali, že utečeme. Proto jsem toho využil. Strýc s tetou by tě dostali do opatrování a nikdy by nedovolili, abys odcestovala do Říma. A než by ses k nim z ústavu dostala, uteklo by hodně času. Musel jsem to udělat, Viky, prosím, pochop to.“

„Chápu to a děkuju, žes mě vysvobodil. Bylo to tam strašné.“ Viktorie milovala Davida naivní sesterskou láskou a s obdivem k němu vzhlížela. Vedle něj se cítila silná. Vtiskla mu letmý polibek a sledovala silnici. Odpoledne dorazili do Vídně a odtud odletěli do Říma, kde David zažádal pro sestru o politický azyl, který brzy dostala.

2. KAPITOLA

TOUHA PO SVOBODĚ

ŘÍM

Červen 1995

Už v časných ranních hodinách se slunce rozhodlo, že místním obyvatelům znepříjemní život. Byl začátek léta a palčivé sluneční paprsky spalovaly všechno, nač dopadly. Řím vstával stejně unavený, jako když uléhal, protože horká noc, během níž se rtuť teploměru vyšplhala na 28 stupňů, se nedala snést. Déšť se dal jen těžko předvídat, a tak vše vadlo a usychalo. Maraton veder trval už dva měsíce a místní se děsili července a srpna.

Dům rodiny Manových byl moderně a vkusně zařízený. Stál osaměle asi deset kilometrů od centra Říma, v Osmé části, jako nedobytná pevnost, jeho rozlehlé zahrady, plné okrasných stromů, oleandrů, olivovníků, rododendronů a bonsají, byly atrakcí celého okolí. Pozemek nebyl oplocený, hranici určovala nízká kamenná zídka, postavená z pestrobarevných kamínků. Všechny pokoje domu byly vybavené klimatizací, protože jejich obyvatelé se za pravého poledne neodvažovali vystrčit nos ze dveří. Snad jen když chtěli přeběhnout k luxusnímu bazénu, ve kterém se třpytila průzračně modravá voda, jež přímo vábila k osvěžení.

Viktorie Manová se nerozmýšlela dlouho, a než aby balila věci na chystanou dovolenou na Korsice, raději se svlékla donaha a svižně se vrhla do chladivé vody. Dva zahradníci, kteří zrovna poblíž pleli trávu, se ihned otočili a pochvalně zahvízdali.

„Buona giornata, signorina! Hezký den, slečno!“ halekali, až se dívka, která se právě vynořila nad hladinu, začervenala a rychle zakryla pažemi svůj klín. Voda však byla tak průzračná, že jí to nebylo nic platné.

„Můžeme se vykoupat s vámi? Je takové vedro, že by se člověk upekl, a to je teprve ráno!“ volal Lucio, který byl na Itala až příliš vysoký a světlovlasý, jeho povaha však pověsti italského hřebce nedělala hanbu.

„Můžeme vám ukázat své přednosti, signorina! Stačí jen přikázat a budeme oba dva tak, jak nás Pán Bůh stvořil!“ chechtal se malý, břichatý, jako opičák zarostlý Alfredo a už se hnal k bazénu.

Viktorie na dva upocené kluky koketně zamávala. Oba si div nepřelámali své jižanské kosti, jak se hnali po měkkém trávníku k vydlážděnému bazénu. Alfredo odhodil velké zahradnické nůžky přímo na dřevěné lehátko a málem do něj udělal díru. Strhal ze sebe džíny s laclem. Lucio ho následoval a oba dva společně skočili do modravé vody. Nechali si na sobě pouze spodní prádlo, které Viktorii pobavilo.

„Jen buďte zticha, nebo přijde pán, vás vyhodí a mě zavře do internátu,“ varovala je Viky a na oba chlapce se usmála. Lucio se jí líbil už od první chvíle, co sem nastoupil. Byl velmi hezký a měl nádherně modré oči, kterými ji po celou svou pracovní dobu smyslně sledoval. Viky na něj koketně pomrkávala, ale slovně mu svůj zájem odpírala. Jejímu bratrovi to neušlo, ztropil povyk a Lucio málem dostal výpověď. Pak si už oba dávali pozor a flirtovali spolu jen v ústraní.

„Signore David ještě spí, Viky?“ volal na ni Lucio a směle se k ní přibližoval. Když připlaval až k ní, přitáhl ji k sobě a divoce políbil. Viky se nebránila, jen se laškovně zachichotala. Alfredo se držel opodál. Dobře věděl, že on u krásné slečny neuspěje, a tak si užíval nenadálé koupele. Kdy se mu poštěstí plavat v milionářském bazénu? Jedním okem Viky sledoval. Byla půvabná, plná života a energie, divokost z ní jen sálala. Její zlaté vlasy a temně modré oči rámované dlouhými řasami doplňovaly plné sametové rty.

„Ano, bratr dosud spí, a to máme za hodinu vyjíždět! Sama mám taky ještě spousty práce, protože jsem si včera nestačila zabalit.“

„Tak nikam nejezdi, víš přece, že tady bez tebe žalem umřu,“ zafňukal Lucio a přítulnou dívku tím rozesmál.

„To říkáš každý rok a nikdy jsi neumřel. Spíš jsi vždycky rozkvetl,“ dobírala si ho.

„Seš tak krutá. Ty víš, že jsi má jediná láska. Kdy si spolu někam vyjdeme?“ šplouchl na ni hrst vody a znovu ji políbil. Viky pocítila silnou touhu ho obejmout, ale ovládla se. Znala ho už tři roky a držela si ho od těla, jak jenom mohla, i když si přála opak. Snila o divoké noci po jeho boku, třeba i v zahradním domku na nářadí. Ráda by s ním chodila, ale netoužila po konfliktu s Davidem a nemohla riskovat, že ji pošle do nějakého dívčího internátu v horách.

„Za pár týdnů mi bude osmnáct a můj bratr se snad trochu umoudří. Zatím s ním není řeč. Jediný, s kým mě pouští ven, je Marco Denoza, ten začínající zpěvák, kterého bráška zastupuje, ale s tím já netoužím někam jít.“

„Naturalmente! Jasně, Marco má zelenou! V čem je lepší než já? Nemá tak pěkné tělo, tvář ani neumí sladce líbat!“ prskal rozhořčený zahradník, až se po něm Alfredo znepokojeně otočil.

„Musíš tak řvát? Ta puritánská slepice tě uslyší a oba nás vykopne! Sklapni!“ křikl na něj, ale Lucio se nemínil uklidnit. Byl nespokojený, a teď právě bouchly veškeré jeho emoce. Navíc mnoho rozumu nepobral a ve své nadutosti si často liboval. Chyběla mu soudnost a sebekontrola.

„Je mi to jedno! Už se nemůžu dívat, jak tahle krásná la rosa jen tak leží v trávě a vadne,“ pateticky zarecitoval kousek básně od italského básníka Montiho, kterou se povinně učili ve škole, jedinou věc, kterou si z hodin literatury za ty roky odnesl. Tentokrát se i vytočený Alfredo rozesmál. Lucio po něm hodil zlým okem a zlehka se dotkl dívčích hýždí. Brzy je svíral v dlaních a tiskl k sobě. „Máš tak krásnej zadek, amore mio, nenechám tě uvadnout, s takovou zadnicí rozhodně ne,“ skoro slintal.

„Mně se vůbec nezdá, že bych vadla. Jsem docela šťastná, Lucio, a pusť mé pozadí nebo dostaneš políček…,“ dívka by pokračovala dál, nebýt postavy, která se náhle objevila v balkonových dveřích sídla. Viky zalapala po dechu a raději instinktivně ponořila hlavu pod vodu. Lucio, který si jejího bratra nevšiml, využil situace, jak se dívčino tělo vlnilo ve vodě, a chtivě se ho svými dlaněmi dotýkal. Z hýždí přešel k ňadrům a šíji.

„Neruším tě, Lucio?“ křikl David shora. Během okamžiku opustil balkon a seběhl k bazénu.

„Á, signore Alfredo je tady také, to jsem si mohl myslet! Netušil jsem, že se v našem bazénu nachází tolik plevelu a trávy.“ Přísně si oba muže měřil. Nemohl uvěřit svým očím! Dva jeho zaměstnanci si tady dovádějí v jeho bazénu.

Alfredo, který se co nejnenápadněji krčil pod vzrostlou palmou v levé části bazénu, uchopil velký list, který se skláněl až do vody, přitáhl ho a celý se jím zakryl. Ke svému zaměstnavateli se neodvážil ani vzhlédnout.

„Děláte si ze mě blázny! Co v té vodě ještě děláte! Vypadněte z bazénu a hleďte si své práce! A ty, Lucio, přestaň ohmatávat mou sestru, nebo tě zabiju!“

Davidova postava čněla nad modrou hladinou jako strašák, ale oba vetřelci se ani nepohnuli. Viktorie, které po necelé minutě došel dech, vystrčila hlavu z vody a rozkašlala se.

„Sláva!“ spráskl David rukama. „Mořská panna a pokušitelka v jednom vyplavala nad hladinu. Já už si myslel, že ses utopila. Možná by to bylo lepší! Podej mi ruku a vylez ven!“ poručil, ale dívka váhala splnit příkaz. „Copak jste se všichni zbláznili? Děláte si to ještě horší! Nemám čas se tady s vámi hádat, protože během pár minut odjíždím, ale pokud mě donutíte zůstat, pak se teprve budou dít věci. Oba vás vyrazím a Viktorii pošlu do katolického letního tábora, tam už ji zkrotí!“

Trojice provinilců stále mlčela a ani se nepohnula. Davida oslepovalo slunce, vzteky ho nevnímal, poškrábal se ve světlých vlasech a odkašlal si. Jako by tak chtěl získat čas.

„Viktorie, okamžitě vylez z té vody, nebo si tam pro tebe dojdu!“ zakřičel, až sebou dívka trhla.

„Opravdu si to přeješ?“ špitla. Pod ostrými paprsky nebyla červeň v její tváři znát. Bála se bratrovi prozradit, že je nahá.

„Opravdu si to přeju! Copak tady mluvím na někoho jiného? Vylez ven, za půl hodiny odjíždíme, jinak nestihneme trajekt!“

„Tak dobře, pamatuj si ale, žes mě k tomu donutil.“

„Přestaň plácat kraviny a podej mi ruku.“

David se třásl zlostí. Další trajekt na Korsiku vyplouval až večer. Musí stihnout ten polední. Měli zakoupené lístky a vše připravené. Tlačil je čas. I on udělal chybu – zaspal, protože předešlou noc pil a flámoval jako ostatně každý pátek. „Ven!“ zněl jasný rozkaz. Viktorie ho poslechla. Klopýtala po kluzkém dnu bazénu až do mělkého úseku a tam se váhavě začala vynořovat nad hladinu. David, který ji dosud v ostrých paprscích sledoval ledabyle, vytřeštil oči. Jeho sestra byla úplně nahá. Slunce ozářilo její plná dívčí ňadra, která se chladnou vodou zpevnila, a bradavky čněly na odiv. Brzy ukázala i vyholený klín a hezky zaoblený zadeček.

„Ihned se vrať do vody, ty nestydo jedna!“ zaječel.

„Ale chtěl jsi přece, abych vylezla?“

„To jsem netušil, že jsi nahá! Že se nestydíš! A vy dva jste taky nahatí?“ udeřil na muže, kteří štíhlou dívku hltali očima.

„No, signore!“ odpověděli. „Ale máme jen spodní prádlo,“ bez ostychu vylezli oba z bazénu

„Oba máte padáka a ty…,“ přísně pohlédl na svou sestru, „ty máš do konce prázdnin zákaz kamkoli chodit! Žádné diskotéky, nákupy ani večírky. Nejraději bych tě poslal do internátní školy, někde ve Švýcarsku. Tvá francouzština je tak příšerná, že by ti tři měsíce studií vůbec neuškodily. Bohužel je pozdě a nic už neseženu, takže teď pojedeš s námi a já na tebe dohlídnu!“

Davidova slova zněla vážně, a tak se Viky neodvažovala ani ceknout. Věděla, že ho vztek brzy přejde. Jako vždy. Sám se rád bavil, pil, trávil večery ve společnosti přátel a ona tuto vlastnost podědila. David to s bratrskou láskou přeháněl. Osvojil si roli otce a tu svědomitě zastával. Staral se o ni už řadu let. Zhostil se své úlohy s největší radostí. Někdy byl horší než vlastní otec a po vzoru italských bratrů své sestře zakazoval úplně vše, co si sám jinak dopřával. Ona prahla po svobodě a dávala mu zabrat. Utíkala z domu, vymetala diskotéky a přespávala u kamarádek. David se čertil, ale vždycky jí všechno prominul. Vždyť si byli tak podobní. Choval se jako pes, který štěká, ale nekouše.

David měl rád drahá auta. Vlastnil terénní Range Rover a ještě dva vozy BMW, které byly jeho pýchou, a také miloval ženy. Těch měl ještě víc než aut a jeho křehká Kristina mu je všechny trpěla. Snášela nevěry s neuvěřitelnou noblesou. Viktorie její stoickou povahu nechápala a nesnášela, protože ona by na jejím místě vyváděla jako pominutá.

„Co na mě tak koukáš! Konečně už vylez, plav do svého pokoje a oblékni se. Copak chceš jet nahá? Chudák Kristina, ještěže to neviděla. Asi by to nepřežila,“ rozčiloval se David a počkal, až Viky vyleze z vody. Ta se vydrápala na okraj bazénu a rozběhla se k domu. Bosýma nohama poskakovala po rozpálených dlaždicích až k velkým francouzským dveřím, kterými vklouzla dovnitř. Oba italští zahradníci zálibně pozorovali její rozvlněnou postavu a obdivně hvízdli! David jim dal jasně najevo, že v tomto bazénu se koupali naposledy.

Oba dostali okamžitou výpověď.

◆ ◆ ◆

„Proboha, proč tady běháš nahá, co kdyby tu měl David novináře?“ zaslechla Viky za svými zády a nemusela dvakrát hádat, komu ten hlas patří.

Kristině bylo čerstvých třicet let, ale vypadala mnohem mladší. Své husté hnědé vlasy si nechala zkrátit na prostříhané mikádo, velké oříškové oči zdůrazňovala pouze řasenkou a krásnou pleť nechávala bez make-upu. Být o patnáct dvacet centimetrů vyšší, mohla by se stát miss krásy. Byla velmi půvabná. Davidovi krásná manželka lichotila. Její jemnost, tendence odpouštět a obětovat se spolu s naivitou z ní však dělaly v očích Viky velkou hlupačku. Viky si to uvědomovala už od svých jedenácti, kdy si ji bratr vzal k sobě. Poslední roky se své švagrové vysmívala a tropila jí naschvály. Kristina kvůli ní neměla snadný život a její zlomyslnosti snášela trpělivě a v největší tichosti.

„No a co?“ vyjela Viky na bratrovu ženu. „Co se o mou nahotu staráš! Novináři by si rádi vyfotili takovou pěknou figuru, nemyslíš?“ výsměšně zakroutila boky a plácla se přes zadek. Přesně věděla, jak bude Kristina reagovat, protože bytostně nesnášela obscénní chování. V duchu se jí smála.

Kristinina něžná tvářička zrudla hněvem a v koutcích očí jí zaškubalo.

„Dostala jsi úpal? Co to říkáš? Jsi nechutná! Své tělo nesmíš jen tak ukazovat, je to příliš soukromé!“

Dívka se zachechtala. „Běž do kláštera, ty jedna nudná jeptiško.“

„Proč se tak chováš, Viktorie, vždyť jsi už skoro dospělá,“ posmutněla Kristina. „Roky jsem tě omlouvala, protože jsi byla v pubertě, ale s tím je konec. Proč nemáš nic na sobě?“

„Prostě jsem si chtěla zaplavat a vy z toho děláte hned drama. Je horko, tak na co plavky?!“ Viky panovačně semkla rty a vzdorovitě odešla do svého pokoje.

Kristina se za svou odcházející švagrovou pohoršeně dívala a chvatně se pokřižovala. Ta dívka je nehorázně neomalená a drzá. Kristina věděla, že se k ní Viky chová bez jakéhokoli respektu a že si vůbec neuvědomuje, co má a čím ji život obdařil. Je krásná, zdravá, chytrá, žije v bohatství a blahobytu. Ona se však vysmívá všem hodnotám a je k lidem zlá. Jednou na to může ošklivě doplatit.

„Za půl hodiny odjíždíme, sbal si kufry!“ houkla za ní, ale zaslechla jen bouchnutí dveří. Viktorie se zavřela ve svém přeplácaném princeznovském pokoji a v domě opět zavládlo ticho.

Kristina se zhluboka nadechla a vykročila svému manželovi v ústrety. David se už zdálky mračil, a když procházel prosklenými dveřmi z terasy, silně jimi bouchl.

„Ach Kristinko, doufám, že tě má sestra opět nevytočila. U mě se jí to dokonale povedlo,“ zavrčel a políbil svou ženu na čelo. Byla krásně snědá. Opálení jí moc slušelo.

„Za ty roky jsem si na ponižování už zvykla,“ mávla rukou, stoupla si na špičky, aby dosáhla na Davidovy rty, a zlehka ho políbila. Snad v tom byla i kapka vášně, kterou k němu cítila, ale Davidovi to připadalo jako včelí píchnutí. Jeho žena byla prostě jiná než dívky, které se mu líbily. Měl rád určitou vyzývavost v chůzi a panovačný tón hlasu, provokativní vzhled a koketerii. Tu však Kristina neměla. Byla zoufale nudná a poslušná. Při milování tuctová, bez fantazie. Její vzhled se mu zamlouval, povaha a chování však nikoliv.

„Už jsi nachystala věci, darling?“ odtáhl od ní hlavu a jemně ji štípl do brady.

„Ano, přesně jak sis přál. Zabalila jsem ti všechny tvé oblíbené košile i boty. Hospodyně je dává do auta a chytá Stellinku,“ záměrně zmínila svou milovanou kočku.

„Jsi hodná, miláčku, ale tu chlupatou potvoru jsme s sebou brát nemuseli! Když vidím její huňatý kožich, dostávám alergii. Kvůli ní musíme mít celou cestu zavřená okna a na lodi se bude všechno točit jen kolem ní.“ David měl ještě horší náladu než před chvílí. Stella byla perská kočka, kterou své ženě a sestře daroval k Vánocům. Ony plakaly radostí, on žalem. Celé měsíce hrála v domě prim, všichni za ní lítali s nejrůznějšími hračkami a přímo na kolenou ji prosili, aby si hrála. Stella však neměla zájem.

„To si vyřiď s Viktorií, ona tu kočku chce vzít s sebou. Slíbila, že se tam o ni bude starat,“ vysvětlila Kristina a raději odešla do kuchyně, kde měla nachystaný velký koš plný čerstvého ovoce.

„Hm, jak si přeje má sestra, tak to je konečné stanovisko. Tu kočku z auta už nikdo nedostane,“ zavrčel. Znal Viktoriinu tvrdohlavost. Byla rozmazlená a panovačná. „Půjdu zkontrolovat naše věci a pak na vás zavolám. Loď vyjíždí v poledne, takže máme nejvyšší čas vyrazit. Řekni Viktorii, ať si snese kufry a dá je tomu italskému hřebci, co se s ní cucal v bazénu, aby je naložil. Bude to poslední věc, kterou v nynější práci udělá, protože dostal padáka.“

„Ano, Davide, jak si přeješ,“ špitla a Davidem opět projela zlost. Snad nikdy se nestalo, že by jeho žena řekla něco jiného. To samé ho štvalo i v posteli. Kéž by mu někdy odporovala nebo ho nějak provokovala. Ona však vždy jen sklopila oči a mlčela. David by v tu chvíli nejraději umřel. Časy, kdy ho vzrušovala její dobrotivost a oddanost, byly dávno pryč.

Během necelé hodiny všechny věci naložili do auta a čekalo se jen na jediného obyvatele domu, a to na kočku Stellu. Ta se rozhodla, že se nenechá polapit, a hrála si s hospodyní na schovávanou. Hospodyně, která byla značně při těle, jen znechuceně supěla a stěží popadala dech. Když konečně bílou kočičí krásku chytila, přinesla ji s celou parádou před čekající rodinu.

„No sláva!“ zavýskla Viky, láskyplně objala svého mazlíčka a strčilo ho do přepravní klece.

„Hurá!“ zahudral David. „Teď ji budeme muset vzít s sebou! Mohla ještě chvíli počkat a vyrazili bychom bez ní.“

Kristina se hlasitě rozesmála. „Ta kočka tě opravdu vytáčí.“

Měla krásný úsměv, který byl čistý a upřímný. Kdysi ho na ní miloval, ale dnes se mu ani trochu nezamlouval.

„Vytáčí,“ zamumlal. „Hoď ji dovnitř, ať můžeme jet. Jestli ten trajekt nestihneme, tak tu kočku osobně utopím,“ zavrčel a nasedl do auta. Otočil klíčem v zapalování a motor ihned naskočil. Velký terénní Range Rover spustil klimatizaci a autem zavanul příjemně chladivý vzduch, navíc kouřová okna bránila slunci proniknout dovnitř. Všichni se disciplinovaně připoutali pásy. Viky vypustila Stellu z klece, ta se pohodlně usadila na zadním okně. Za jízdy náramně ráda sledovala krajinu. A pouštěla chlupy.

David zamával obyvatelům domu a vydal se příjezdovou cestou až na hlavní silnici. Dům Manových se nacházel na via della Caffarella, kolem níž se rozkládala místní vilová čtvrť pro lépe situované obyvatele. Kousek od hlavní ulice se nacházelo místo, které Viky milovala ze všeho nejvíce. Byl to malý kostelíček Santa Maria delle Piante a poutní místo, které vešlo do dějin katolické církve a všech křesťanů. Domine, quo vadis. Kam kráčíš, Pane, bylo místo, kde se svatému Petru zjevil Bůh a odeslal ho nazpět do Říma tyranizovaného Neronem. To se však stalo před skoro dvěma tisíci lety, a tak se na tomto zázračném místě nikdo nezastavoval. Jen zasvěcení znali fakta. Často zašli do malé a příjemné hospůdky, která nesla stejný název.

David za velký pozemek draze zaplatil a pokaždé se chlubil jeho nádhernou polohou a čistým vzduchem. Jakmile však dojel na via Appia Antica, už takovou pýchu necítil. Auta zde jezdila v kolonách a zácpa trvala od časného rána až do nočních hodin. David zaklel a sešlápl brzdu tak prudce, že Stella sklouzla na kožené sedadlo a nespokojeně zamňoukala.

„Ksakru! Ta pitomá auta mě přivedou do hrobu! A to kvůli tobě!“ zakřičel dozadu a ohlédl se na přikrčenou kočku. „Kdybychom na ni nečekali, netrčeli bychom v zácpě. Než se dostanu na okruh, bude to nejmíň půl hodiny!“ zavrčel a zesílil klimatizaci.

Kristina, která ho celou dobu bedlivě sledovala, k němu vztáhla ruku a jemně ho pohladila po neoholené tváři.

„Nerozčiluj se, darling. Zastavíme se na letišti a odtud zamíříme na jih. Za chvíli budeme na dálnici. Nesmíš se tolik zlobit, miláčku, vždycky si říkej, že všechno zvládneš!“

Viktorie se ušklíbla. Tyhle psychologické žvásty její bratříček nenáviděl ještě víc než zubaře. Americký styl pozitivního myšlení mu drásal nervy. Občas musel být až přemotivovaný, když ho ženuška neustále chválila a povzbuzovala.

„Sklapni, Kristino, tyhle kecy si nech pro sebe. Já na to vaše vymývání mozků nevěřím. Nezapomeň, že jsem celou duší Čech a takové bláboly jsou proti naší slovanské logice.“

„Jsi Čech s prudkou krví, drahý, horší, než mají tihle Italové! Nezapomínej, že díky mně máš americké občanství, jen díky tomu máš trochu rozumu,“ opáčila Kristina a David začal pomalu měnit barvu. Byl vznětlivý a jeho drahá polovička mu šla na nervy. On byl na svůj původ dostatečně hrdý. Po sametové revoluci odjeli s Viky do Čech a obnovil si občanství. Navštívili hrob rodičů. Viktorie strávila prázdniny u své tety a vzpomínala na dětství. Začala se přátelit s Nelou, nyní svou nejlepší kamarádkou. David ji nesnášel. Byla hlučná a protivná.

Na náladě mu nepřidávalo, že měl nohatou Nelu vyzvednout na letišti a vzít ji s sebou do svého krásného sídla na Korsice. Viktorie byla paličatá a tu protivnou holku si přímo vydupala, proto se jeho Range Rover právě prodíral po zacpaných cestách až k letištnímu terminálu. Kristinu po celou půlhodinu jízdy ignoroval, takže ukázněně mlčela.

„Už ji vidím, zajeď přímo k ní!“ zahalekala Viky, když svou kamarádku spatřila. Neviděla ji už tři měsíce a zdálo se jí, že se Nela nějak vytáhla. Postávala na svých hubených nohách a otírala si upocené čelo i tváře. Slunce žhnulo a před prosklenou letištní budovou bylo vedro jako v pekle.

Nela, jakmile je zahlédla, radostně zamávala a běžela pro nedaleko zaparkovaný vozík, na kterém měla tři velké, sytě rudé kufry. Prohrábla si černé vlasy, posadila si modré brýle na nos a rozběhla se autu naproti.

„Všiml sis, jak nevhodně je oblečená?“ zakabonila se Kristina.

„Jo, jako lehká holka, ale sluší jí to!“ zhodnotil ji David pohledem. Vlastně si připustil, že je Nela „kost“. Kristině to však nepřiznal.

„To je naposled, co ji bereme! Příště ji už v domě nechci, Viky. Sousedi si budou myslet, že je to nějaká lehká holka, co se toulá po celé Evropě. Bude jí skoro dvacet a chová se jako puberťák.“ Kristina mluvila svým ryze americkým přízvukem, a tím komolila kouzlo britské angličtiny.

David dojel k rozjařené Nele, stáhl okénko a vyklonil se.

„Ahoj, Nelo, jak je?“ zamrkal na ni a dívka směle přikročila a skoro celá se vecpala do okna.

„Dobrý den, pane Mane, celkem to ujde. Jen to vedro mě úplně zničí,“ vzdychla a vlepila Davidovi pusu na obě tváře. Kristina se rozhodla zakročit, předklonila se a na Nelu se kysele ušklíbla.

„Když je ti takové vedro, tak bys neměla zůstávat venku!“ a ukázala jí, aby obešla vůz a nasedla dovnitř.

Viktorie se už nemohla dočkat, až přítelkyni srdečně obejme a políbí.

„Dobrý den, madame,“ pozdravila Nela Kristinu, u níž vycítila zjevné nepřátelství, a pak vykulila své hnědé oči na Viky.

„Čau, tak ráda tě vidím,“ strčila jí pod nos velkou příruční tašku, ve které se začala hrabat. Dva přivolaní nosiči zatím naložili její zavazadla a vůz se opět rozjel.

„Něco jsem ti dovezla,“ vyhrkla Nela a svou dlouhou rukou stále lovila v plátěné tašce. Konečně vytáhla sadu lesků na rty. Viky je s díky přijala.

„Jaký byl let, Nelo?“ zeptal se David a pozoroval obě dívky ve zpětném zrcátku.

„Celkem dobrý, jen nad Německem byla menší bouřka, ale nic to s námi neudělalo. Tedy alespoň se mnou, ostatní blinkali jako o závod.“

David se zachechtal a opustil areál letiště. Jel po magistrále na širokou dálnici, která vedla kolem pobřeží. Nela konečně spatřila moře a byla štěstím celá pryč. Na druhé straně silnice se tyčily skály a proti nim se vlnily a třpytily nedozírné modravé vody.

Poté auto odbočilo do vnitrozemí na E35 a jelo na severozápad až do Orvieta a pak hlouběji do vnitrozemí okolo Florencie, ale i tady byla dálnice ucpaná.

Dívky mohly zdálky sledovat impozantní kupole florentských chrámů a kostelů.

„Tam budu jednou dělat průvodkyni,“ zasnila se Viky.

„To by ses musela líp učit, jinak nesložíš zkoušku,“ rýpla si Nela, protože tušila, jaké vysvědčení její kamarádka asi má.

„Nebuď jedovatá, já to dokážu,“ nedala se Viky a provázela pohledem vzdalující se Florencii.

Čtyřproudá dálnice je pomalu vyvedla až do Luccy a odtud míjeli krásnou a honosnou Pisu. Po dvaceti kilometrech konečně sjeli z dálnice a v dálce zahlédli moře a přístav Livorno. David si mohl konečně oddechnout, protože loď měla odjíždět až za půl hodiny. V klidu dorazil do přístavu a čekal ve frontě, aby se nalodili na velkou loď Corsica Marittima, která byla připravena pojmout neskutečné množství aut.

Po nalodění se všichni vydali do zoologického oddělení, kde ubytovali Stellinku. Umístili ji do metr velké kovové klece, v níž měla strávit plavbu. David za ni zaplatil balík peněz, ale kočka mu nebyla vděčná. Prskala a narážela do stran. Nechali ji vyvádět a šli na palubu.

Nela byla plavbou nadšená a během ní všem okolostojícím ukazovala vlny, mizící pevninu i vybavení lodi a koketně balila všechny přítomné Italy i Francouze. Byla na mužské a nezkoušela to skrývat. A muži letěli zase na ni.

„Viky, pojď za námi. Poznala jsem partu fajn kluků a pozvali mě na skleničku,“ zavolala a zamávala na opodál stojící Viky, která se za ní bez váhání rozběhla. Nela už seděla na pohodlné sedačce lodního baru v kruhu čtyř Italů a vyzývavě se smála.

Viktorie se ostýchavě usadila a podala všem ruku.

„Nejsou sladcí?“ pošeptala Nela a pohladila jednoho z mladíků po kučeravé hlavě. Její smělost se mladíkovi zamlouvala. Se zájmem si ji prohlížel. „To je panečku materiál, ne jak u nás doma! Polovina chlapů je buď plešatá, nebo má tak řídký vlasy, že se jich bojíš vůbec dotknout,“ žertovala a nechala si nalít další sklenku vína. „Mohla bys mi překládat? Ti kocourkové nerozumějí ani slovo anglicky! Ovládají jen svou mateřštinu.“

Viktorie pokrčila rameny. Italové jí rovněž nalili skleničku vína, kterou na posilněnou vypila do dna. Přidali další a další. Hned se jí lépe překládalo, i když italštinu pod vlivem alkoholu stále víc komolila a mladíci někdy nechápali, co jim chce vlastně říct.

Dívky se dobře bavily a Viky napadlo, že nebýt tady tolik lidí, Nela by si se všemi kluky ráda užila. Její sexuální eskapády moc dobře znala.

Loď plula přes dvě hodiny, a když zahoukala k vylodění v korsickém přístavu Bastia, hrnuli se všichni k výtahům do garážových stání. Jen jedna cestující nemohla, protože jí silné víno stouplo do hlavy a ztěžkly jí nohy.

„No tak, vzchop se, Viky, nebo se nedostaneme ven,“ zalomcovala s ní Nela, jakmile všichni opustili bar.

Viktorie nechápavě civěla, něčemu neurčitému se smála a držela si omámenou hlavu v dlaních.

„Já nemůžu,“ zamumlala a znovu vyprskla smíchy. Nela spráskla ruce, pevně ji uchopila v podpaží a vlekla ji ven.

„Nesmíme zapomenout na Stellu. Chvíli tady počkej a já pro ni zajdu. Hned se vrátím a odvedu tě do auta. Tam řekneš, že máš mořskou nemoc.“

Nela se svižně prohnala přes celou palubu a vyběhla do zoologické části. Viky osaměla a zápasila s rovnováhou. Bylo to však těžší, než si myslela, a tak se zvedla a pomalu se potácela mezi sedačkami až ke dveřím. Tam už to nevydržela a se zavřenýma očima se vyzvracela na koberec. Když konečně otevřela oči, místo rudého koberce spatřila pánské tmavě hnědé boty. Zamrkala a utrápeně vzhlédla.

„Mademoiselle, co jste to udělala?“ uslyšela pisklavý hlas mladého muže. Uměla francouzsky jen málo, tak raději mlčela. Nic jiného v téhle chvíli dělat nemohla. Přísahala by, že ty velké boty tam před chvílí nebyly. Poslední opozdilci se zvědavě seběhli a na Viktorii se upíraly jejich kritické pohledy. Cítila se strašně trapně.

„Jste snad němá? Ty boty stály dvě stě franků a jsou ručně šité!“ vykřikoval mladík a strčil do Viky. Neustála to, zvrátila se dozadu a upadla na zem. Ostatní cestující znechuceně ustoupili.

„Vždyť vy jste opilá! Táhne to z vás jako ze sudu! Rozumíte vůbec francouzsky?“

Viky zavrtěla hlavou.

„Nerozumíte? Tak jak to, že jste mi odpověděla!“ muž zuřil a papírovým kapesníčkem si otíral pošpiněné boty.

Viky se mezitím sbírala z podlahy.

Podal jí ruku. „Vstaňte! Pomůžu vám ven! Máte tady auto?“ Dívka opět pokývala hlavou a jeho ruku pevně sevřela.

„Doufám, že nebudete řídit! Určitě byste do lodi udělala díru,“ bručel a pomalu ji vedl ven. Viky nebyla schopná na něj ani pohlédnout. Vnímala jen jeho hlas, který nezněl moc příjemně. Raději mlčela a šla s ním. Na konci chodby ucítila čerstvý vzduch a zahlédla svou kamarádku, která nesla přepravku s nespokojeně mňoukající Stellou.

„To být můj známost. Kamarádka je dobrá,“ zabreptala Viky francouzsky, zavrávorala a zamávala na Nelu.

„Vaše francouzština je fakt hrozná. Tak já vás ponechám vaší známé. Netoužím mít znovu pozvracené boty. Au revoir, mademoiselle. Sbohem.“ Muž se rychle vyprostil z jejího sevření a raději zvolil delší cestu ven – přes vnitřní část lodi. Štítivě si přitom otřel ruku o nejbližší sedačku.

Nela byla ráda, že se s Viky shledala. „Kdo to byl, Viky? Člověk tě chvíli nechá o samotě a ty sbalíš takovýho plejboje. Vypadal úžasně. Dal ti číslo?“

Nela se nad neznámým rozplývala, až Viktorii rozbolela hlava. Její závrať se zmírnila, ale opilost ji neopustila. Naopak se prohlubovala. Snažila se zrekapitulovat, kolik skleniček vína vůbec vypila. Nad onou sumou se jí znovu zvedl žaludek.

„S tebou není řeč, holka. Vezmi si tyhle žvejkačky, brácha s manželkou nesmí nic poznat, nebo ještě dneska letím domů. Pojď, vymluvíme se na to, že jsme hledaly Stellu. Nedýchej na ně a jen se usmívej. Když tak je ti špatně z plavby, to lidem občas bejvá,“ Nela mluvila důrazně a pevným stiskem vedla svou kamarádku ven. Spolu našly vstup do garáží a sjely výtahem dvě patra. V podpalubí zbylo jen jediné auto – Range Rover v té nejluxusnější výbavě. David už nervózně šlapal na plyn a zřízenci, co řídili provoz, hubovali, že nechce vypadnout. Na loď měli vjíždět noví pasažéři. Jakmile David spatřil blížící se dívky, zahrozil na ně a vyjel jim vstříc.

Nela vecpala Viky do auta a vypustila kočku z klece.

„Kde jste byly? Děláte to schválně?“ nadával David a vyjížděl co nejrychleji ven z lodi.

„Chytaly jsme Stellu. Někam nám utekla a my ji nemohly najít,“ spustila rychle Nela.

„Já to věděl, zase ta blbá kočka! Měl jsem ji utopit v Tibeře a byl by klid. Vsadím se, že kdyby šla loď ke dnu, utíkaly byste nejdřív pro ni a pak teprve pro mě!“ hučel David, až po něm Kristina loupla nejistým pohledem. Opět se ho snažila ukonejšit.

„Nezlob se, miláčku. Podívej, Bastia je kouzelné město. Brzy opustíme přístav a vjedeme do historického centra plného starých vil a honosných palem.“

David zmlkl. Kristina měla pravdu. Bastia byla nádherná. Největší město a hospodářské centrum Korsiky bylo založené ve středověku a vděčilo za svůj název pevnosti – bastiglii ve Starém přístavu. Dnes byla Bastia hlavním městem horní Korsiky s krásnými náměstíčky plnými květin a sochou Napoleona Bonaparte, oděného do tuniky římského císaře, na Place Saint-Nicolas. Bonapartovým jménem se pyšnil celý ostrov, Korsika byla jeho rodiště.

Auto šplhalo do kopců až nad střechy hotelů a domů. Z vrcholku Serra di Pigno byl nádherný pohled na město, přístav a lagunu Etang de Biguglia. Vše dýchalo mořem a sluncem a David se uklidnil.

Pak se auto spustilo do vnitrozemí po úzké přeplněné cestě přes městečko Casamozza do Bravone. Všude míjeli malé obchůdky, místní posedávali se svými psy před nimi a užívali si slunečních paprsků. V každé malé osadě byl obchodní dům Super U nebo Casino a davy turistů nakupovaly různé, většinou drahé věci a cetky.

Podél cest zvaly k návštěvě reklamy soukromých vinic a billboardy restaurací a vzduch prostupovalo kouzlo tohoto podivuhodného středomořského ostrova.

Než dojeli po T10 do městečka Aléria, kde měl David svůj dům, Viky mírně vystřízlivěla a byla schopna věnovat pozornost krajině. Naklonila se k Nele a kochala se korsickou přírodou.

„Je to tady parádní. Jste bezva, že jste mě sem vzali,“ rozplývala se a obhlížela pasoucí se stáda ovcí a koz.

„Je tu krásně. Jen dnes to tak neprožívám,“ řekla Viky a hltavě se napila vody Evian. Byla ráda, že už nezvrací.

„Jak ti je? David se na nic neptal, takže se nemusíš bát, nikdo nic neví,“ uklidnila ji šeptem Nela.

„Už je mi líp. Chvíli si lehnu a bude to dobrý. Stejně už bude večer.“ Narovnala se a ukázala prstem, kam jedou.

„Tady, mezi městem Aléria a Ghisonaccia je náš dům. Stojí přímo na pláži a je tam nádherně, však uvidíš.“

Nela se usmála a spokojeně se uvelebila v sedadle. Auto na rovnějším terénu zrychlilo.

„Tak jsme tady. Můžete si vystoupit,“ vyzval David ženskou posádku a po úmorné jízdě si s úlevou protáhl tělo. Nečekal na ostatní a vydal se do domu. Musel provést kontrolu. Odemkl a otevřel velké těžké vstupní dveře. Dovnitř rázem zavanul čerstvý, mořem provoněný vzduch. Prošel dům a ujistil se, že v něm nebyl nezvaný host. Kamery a další zabezpečení domu hodlal nainstalovat na konci sezony. Konečně se mu podařilo najít vhodnou firmu. Koršičané totiž byli líní a služby jim příliš nešly. Zatímco se Kristina s dívkami pustily do vybalování, David nečekal, oblékl si plavky a rozběhl se k moři, které bylo od domu sotva sto metrů. Jakmile mu slaná voda smočila kůži, vychutnal si okamžik osvěžení. Nad horizontem už zapadalo slunce a po pláži se trousili turisté s dětmi a psy, kterých byly na Korsice spousty.

ALÉRIA

KORSIKA

Druhý den ráno se Viktorie probudila malátná. Z vína, kterého vypila na lodi velké množství, jí pořád bylo špatně, a ani Kristinina večeře jí neudělala právě nejlépe, a tak trávila pozdní noční hodiny na záchodě a snažila se popadnout dech. Naproti tomu Nela chrápala jako dřevorubec, mořský vzduch měl na její spánek blahodárný vliv. Viky zvládla sprchu a zalezla zpátky do své, díky klimatizaci příjemně chladné postele a vyčerpáním usnula.

Když se probudila, bylo horké korsické slunce dávno vysoko nad horami a z okolních domů a vilek se ozýval hluk. Dívka se uchopila za rozbolavělou hlavu a pohladila si namožený žaludek. S námahou se došourala k oknu a zahleděla se na pobřeží. Spatřila Davida, jak řídí malý motorový skútr a za ním sedí přimáčknutá Nela, jejíž černé vlasy za ní vlály jako koňský ohon.

„Ta mrcha, dělá si na Davida zálusk,“ zaklela a vrátila se do postele. Proč Kristina nezasáhne? Padla obličejem do polštáře. Chtěla se zhluboka nadechnout, ale do úst jí vnikla spousta jemných chlupů. Začala se jimi dusit a plivat je. Velká peršanka ležela na vedlejším polštáři a dávala si dvacet.

„Stellinko,“ zamumlala dívka a přitáhla si kočku blíž k sobě. Stelle to očividně vadilo, přesto se nechala od své živitelky chvíli hladit a pak se nespokojeně odloudala pryč.

„Aspoň tys mi zůstala věrná, no, svým způsobem,“ povzdechla si Viky, přikryla se tenkou dekou a znovu usnula.

Spala dlouho a tvrdě až do pozdního odpoledne, a spala by déle, avšak její nejlepší kamarádka po ní hodila velkým polštářem a donutila ji se probrat.

„Teda, Viky, ty si ale žiješ! Moře přímo u nosu, pohádkový pláže a bazén s tak čistou vodou, že se tam bojím i nohu strčit. A ty spíš celý den, místo aby sis užívala a užívala!“ povykovala Nela, skočila ke kamarádce do postele a neomaleně přes ni natáhla své dlouhé hubené nohy.

„Jdi pryč a nech mě spát! Celou noc jsem byla vzhůru! Moře mi neuteče!“ snažila se ji Viky setřást, ale neměla na to sílu. Hlava jí stále třeštila.

Table of Contents

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA