LA SOLITUDINE DEI NUMERI PRIMI

Copyright © 2008 Arnoldo Mondadori Editore S.p.A., Milano

Copyright © 2015 Mondadori Libri S.p.A., Milano

This edition published in agreement with the Proprietor

through MalaTesta Literary Agency, Milano

Translation © Alice Flemrová, 2009

ISBN 978-80-207-2039-9

Eleonoře,

protože jsem ti to mlčky slíbil.

Krásné šaty staré tety jí dokonale přilehly na útlé tělo. Řekla mi, abych ji zapjal. „Ach, hladké rukávy!

Jak je to směšné!“ zvolala.

Gérard de Nerval: Sylvie (1853)

Sněžný anděl (1983)

1

Alice Della Rocca nenáviděla lyžařskou školu. Nenáviděla budík zvonící v půl osmé i o vánočních prázdninách a svého otce, který se na ni u snídaně upřeně díval a pod stolem nervózně pohupoval nohou, jako by říkal, dělej, pospěš si. Nenáviděla vlněné punčocháče, které ji štípaly do stehen, lyžařské rukavice, ve kterých nemohla hýbat prsty, helmu, která jí mačkala tváře a bodala ji přezkou do sanice, a hlavně přezkáče, vždycky ji tlačily a nutily ji chodit gorilím krokem.

„Tak budeš pít to mléko, nebo ne?“ naléhal na ni otec znovu.

Alice upila na tři prsty vroucího mléka, které jí spálilo nejdřív jazyk, pak jícen a nakonec i žaludek.

„Hodná. A dneska všem předvedeš, co v tobě je,“ řekl jí. A co ve mně je? pomyslela si.

Potom ji vystrčil ven, mumifikovanou v zelené lyžařské kombinéze posázené vlaječkami a fosforeskujícími nápisy sponzorů.

Tou dobou bylo venku minus deset a slunce bylo jen kotouč, o trochu šedivější než mlha halící všechno kolem. Alice cítila, jak jí mléko škrundá v žaludku, zatímco se bořila do sněhu s lyžemi na ramenou, protože lyže si člověk musí nosit sám, dokud z něj není takový borec, že mu je někdo nosí.

„Špičkama dopředu, ať někoho nezabiješ,“ řekl jí otec.

Na konci sezony vám Ski Club věnoval špendlík s hvězdičkami. Každý rok o hvězdičku víc, od chvíle, kdy vám byly čtyři a byli jste dost velcí na to, aby vám strčili talířek pomy mezi nohy, až dokud vám nebylo devět a nedokázali jste si talířek chytit sami.

Tři stříbrné hvězdičky a pak další tři zlaté. Každý rok jeden špendlík, aby vám sdělili, že jste zas o něco lepší a přiblížili jste se k závodům, které Alici naháněly hrůzu. Myslela na ně už teď, a to měla hvězdičky jenom tři.

Sraz byl u lanovky přesně v půl deváté, kdy začínal provoz areálu. Děti z Alicina oddílu tam už byly, seřazené v jakémsi kruhu, všechny stejné jako vojáčci, zakuklené v uniformách a ochromené ospalostí a zimou. Bodaly hůlky do sněhu a opíraly se o ně, zavěšené za podpaží. S těmi bezvládně visícími pažemi vypadaly jako skupina strašáků. Nikomu nebylo do řeči a Alici ze všech nejméně.

Otec ji dvakrát plácl do helmy, až moc silně, jako by ji chtěl zarazit do sněhu.

„Koukej všechny strčit do kapsy. A pamatuj si: váhu dopředu, jasný? Vá-hu-do-pře-du,“ řekl jí.

Váhu dopředu, odpověděla ozvěna v Alicině hlavě.

Pak se otec vzdálil a dýchal si do mističky z dlaní, otec, který se brzy vrátí domů do teplíčka číst si noviny. Dva kroky a pozřela ho mlha.

Alice mrskla lyže na zem, kdyby ji otec viděl, pěkně by jí vyhuboval, hned na místě, přede všemi. Než nazula přeskáče do vázání, oklepala si podrážky hůlkou, aby odstranila přilepené hroudy sněhu.

Už se jí trochu chtělo na malou. Cítila tlak na močový měchýř, něco jako hřebík zaražený do břicha. Ani dneska to nezvládne, tím si byla jistá.

Každé ráno to samé. Po snídani se zavírala v koupelně a tlačila a tlačila, aby se úplně vyprázdnila. Seděla na záchodové míse a stahovala břišní svaly, dokud ji z té námahy nerozbolela hlava a nezačala mít pocit, že jí oči vylézají z důlků jako dužina hroznového vína, když zmáčknete zralou bobulku. Roztočila kohoutek s vodou na doraz, aby otec neslyšel ty zvuky. Tlačila a zatínala pěsti, aby ze sebe vymáčkla i poslední kapičku.

Zůstávala tak sedět, dokud otec nezabušil na dveře koupelny a nezakřičel, tak co, slečno, už jsme hotoví? máme zpoždění jako vždycky.

Stejně to nebylo k ničemu. Jakmile dojela pod první lanovku, chtělo se jí pokaždé tak moc, že byla nucená odepnout si lyže, sednout si někde stranou na bobeček do hlubokého sněhu, dělat, že si utahuje přezkáče, a přitom se vyčurat. Nahrnula si trochu sněhu na nohy, které pevně tiskla k sobě, a pustila to. Do kombinézy, do punčocháčů, zatímco všechny děti se na ni dívaly a Eric, jejich trenér, říkal, jako vždycky čekáme jen na Alici.

Je to fakt úleva, pomyslela si pokaždé a mezi zmrzlýma nohama se jí šířilo příjemné teplo.

Byla by to úleva. Jen kdyby na mě všichni tak nečučeli, říkala si Alice.

Dřív nebo později si toho všimnou.

Dřív nebo později po mně na sněhu zůstane žlutá skvrna. Všichni si ze mě budou dělat legraci, říkala si.

Jeden z rodičů přišel za Erikem a zeptal se ho, jestli dneska vážně není moc velká mlha na to, aby vyjeli nahoru. Alice s nadějí nastražila uši, ale Eric předvedl svůj dokonalý úsměv.

„Mlha je jen tady,“ řekl. „Na vrcholu je slunce, že by mohlo skály lámat. Žádný strachy, všichni nasedat.“

Na lanovce Alice seděla s Giulianou, dcerou jednoho z tatínkových kolegů z práce. Během cesty nemluvily. Nebyly si ani sympatické, ani nesympatické. Neměly nic společného, až na to, že obě tam v té chvíli nechtěly být.

Bylo slyšet vítr, jak zametá vrchol hory Fraiteve, rytmicky přerušovaný kovovým klouzáním ocelového lana, na kterém Alice s Giulianou visely s bradami zavrtanými do límce bundy, aby se zahřály vlastním dechem.

Je to jen tou zimou, ve skutečnosti se ti nechce, opakovala si Alice.

Ale čím byl vrchol blíž, tím hlouběji pronikal hřebík v jejím břiše do masa. Dokonce to tentokrát bylo ještě horší. Asi se jí nechtělo jen na malou.

Ne, je to jen tou zimou, nemůže se ti zase chtít. Byla jsi přece před chvílí, no tak.

Zničehonic jí vystříklo až k záklopce hrtanu zkyslé mléko. Alice ho s odporem zahnala zpátky. Chtělo se jí, chtělo se jí strašně.

K horské boudě jsou to ještě dvě lanovky. Tak dlouho to nevydržím, pomyslela si.

Giuliana zvedla bezpečnostní tyč a obě dvě posunuly zadek víc dopředu, aby mohly vystoupit. Když se lyže dotkly země, Alice se odstrčila rukou, aby se odlepila od sedačky.

Nebylo vidět dál než na dva metry, kdepak slunce, co skály láme. Všechno bílé, jenom bílé, nahoře, dole, po stranách. Jako byste byli zabalení v prostěradle. Byl to přesný opak tmy, ale Alici to nahánělo stejný strach.

Sjela ke kraji sjezdovky, aby si našla kopeček hlubokého sněhu, kam si uleví. Její střeva vydala zvuk, jako když spustíte myčku. Otočila se. Giulianu už neviděla, takže ani Giuliana nemohla vidět ji. Vystoupala pár metrů do svahu stromečkem, jak ji to nutil otec, když si vzal do hlavy, že ji naučí lyžovat. Nahoru a dolů na dětské sjezdovce, třicetkrát čtyřicetkrát v jednom dni. Nahoru stromečkem a dolů pluhem, protože kupovat skipass na jednu jedinou sjezdovku by bylo vyhazování peněz, a takhle navíc posilovala nohy.

Alice si odepnula lyže a ušla ještě pár kroků. Zabořila se v přezkáčích do sněhu až do půlky lýtek.

Konečně si přidřepla. Přestala zadržovat dech a uvolnila svaly. Celým tělem jí projelo příjemné elektrické mrazení a uhnízdilo se v konečcích prstů u nohou.

Možná to bylo tím mlékem, určitě to bylo mlékem. Možná to bylo tím, že měla zadek skoro mražený, jak tak seděla ve sněhu ve víc než dvoutisícové nadmořské výšce. Nikdy se jí to nestalo, alespoň co se pamatovala. Nikdy, ani jednou.

Pustila to do kalhot. Ne čurání. Nejen to. Alice se posrala, přesně v devět hodin jednoho lednového rána. Měla bláto na hřišti a ani si toho nevšimla. Alespoň dokud neuslyšela Erikův hlas, jak ji volá z nějakého neurčitého bodu za mlžnou clonou.

Vyskočila a právě v té chvíli ucítila cosi těžkého v rozkroku kombinézy. Instinktivně si sáhla na zadek, ale ruka v rukavici neměla vůbec žádný cit. Beztak ho nepotřebovala, už jí to mezitím došlo.

A co si teď počnu? ptala se v duchu.

Eric na ni znovu zavolal. Alice neodpověděla. Dokud bude tam nahoře, mlha ji schová. Mohla si stáhnout kalhoty kombinézy a očistit se co to půjde sněhem, nebo sjet k Erikovi a pošeptat mu do ucha, co se jí stalo. Mohla mu říct, že se musí vrátit dolů do vesnice, že ji bolí koleno. Anebo se na to vykašlat a lyžovat takhle, jen by si musela pořád hlídat, aby byla v řadě poslední.

Ale ona tam místo toho jednoduše zůstala stát, ostražitá, aby nepohnula ani svalem, chráněná mlhou.

Eric ji zavolal potřetí. Hlasitěji.

„Ta popleta asi jela k druhý lanovce,“ odpověděl nějaký kluk místo ní.

Alice uslyšela další hlasy. Někdo řekl, jedeme, a někdo jiný řekl, je mi zima, když stojím. Mohli být tam dole, pár metrů od ní, nebo možná ještě nahoře u lanovky. Zvuky jsou zrádné, odrážejí se od hor, boří se do sněhu.

„K čertu s ní… Pojedeme se tam podívat,“ řekl Eric.

Alice pomalu počítala do deseti a přemáhala pocit na zvracení, který v ní vyvolávala mazlavá hmota stékající po jejích stehnech. Když se dostala k deseti, začala zase od začátku a počítala až do dvaceti. Už nebylo slyšet vůbec nic.

Vzala lyže a odnesla si je v náručí až na sjezdovku. Chvíli jí trvalo, než pochopila, jak je má položit, aby byla kolmo ke svahu. V takovéhle mlze člověk ani netuší, kam je natočený.

Utáhla si přezkáče a připnula vázání. Stáhla si brýle a plivla do nich, protože je měla zamlžené.

Může sjet do údolí sama. Bylo jí úplně jedno, že ji Eric hledá na vrcholu Fraiteve. Ona v těch punčocháčích zamazaných od hoven nechtěla být ani o vteřinu déle, než bude nutné. Zamyslela se, kudy pojede. Ještě nikdy nejela dolů úplně sama, ale koneckonců se vyvezli jen jednou lanovkou a tuhle sjezdovku už sjela stokrát.

Postavila se do pluhu, bylo to tak bezpečnější, a pak, s nohama od sebe si nepřipadala tam dole tak zapatlaná. Přesně den předtím jí Eric řekl, jestli tě ještě jednou uvidím, jak točíš pluhem, přísahám, že ti svážu kotníky k sobě.

Eric ji neměl rád, to věděla jistě. Myslel si o ní, že je poseroutka. A když se to tak vezme, události mu daly za pravdu. Eric neměl rád ani jejího otce, protože ten ho každý den na konci tréninku otravoval miliardou otázek. Takže jak si naše Alice vede? takže se zlepšujeme? takže máme šampionku? takže kdypak začnou ty závody? takže tohleto, takže támhleto. Eric se pokaždé upřeně díval do nějakého bodu za otcovými zády a odpovídal ano, ne nebo dlouhým eeeeh.

Alice si tu scénu promítala na zamlžených lyžařských brýlích, zatímco pomalinku sjížděla dolů a neviděla dál než na špičky lyží. Jen když zajela do hlubokého sněhu, pochopila, že má zatočit.

Začala si prozpěvovat, aby se necítila tak sama. Čas od času si přejela rukavicí pod nosem a utřela si nudli.

Přenes váhu, zapíchni hůlku a zatoč. Tlač víc do kolen. Teď váhu dopředu, jasný? Vá-hu-do-pře-du, radili jí chvíli Eric a chvíli její otec.

Otec se bude zlobit, bude vzteky bez sebe. Musela si přichystat nějakou lež. Nějakou historku, která obstojí, nebudou v ní žádné trhliny a žádné nesrovnalosti. Ani ve snu by ji nenapadlo říct mu, co se jí stalo doopravdy. Mlha, tak tak, může za to mlha. Jela za ostatními tratí pro obří slalom, když vtom se jí z bundy utrhl skipass. Ba ne, skipass se sám od sebe nikomu neutrhne. Ztratil by ho jenom naprostej idiot. Řekněme šála. Uletěla jí šála a ona se pro ni kus vracela, aby ji sebrala, a ostatní na ni nepočkali. Ona na ně stokrát volala, ale oni nic, zmizeli v mlze, a tak se vrátila dolů, aby je našla.

A proč jsi pak nevyjela zase nahoru? zeptá se otec.

No jo, proč? Když o tom tak přemýšlela, bude přece jen lepší ztratit skipass. Nevrátila se nahoru, protože neměla skipass a ten pán dole u lanovky ji bez něj nepustil.

Alice se usmála, byla se svou historkou spokojená. Neměla chybu. Už si ani nepřipadala tak špinavá. Tamta věc přestala stékat.

Pravděpodobně zmrzla, napadlo ji.

Stráví zbytek dne před televizí. Vysprchuje se a vezme si čisté oblečení a na nohy si natáhne chlupaté bačkory. Byla by pak zůstala celou dobu v teple, jen kdyby na chvíli odlepila oči od lyží a všimla si oranžové pásky s nápisem: Trať je uzavřena. A to jí přitom otec pořád říkal, nauč se koukat, kam jedeš. Jen kdyby si vzpomněla, že při jízdě v hlubokém sněhu váha není vepředu, a možná kdyby jí Eric před pár dny líp seřídil vázání a její otec víc naléhal, když mu říkal, ale Alice váží osmadvacet kilo, nemá to teďka moc utažené?

Ten skok nakonec nebyl tak vysoký. Pár metrů, sotva stihla ucítit prázdno v žaludku i pod nohama. Potom už Alice ležela obličejem ve sněhu a lyže, které přemohly lýtkovou kost, trčely ve vzduchu, pěkně kolmo zapíchnuté.

Necítila skutečnou bolest. Po pravdě řečeno, necítila skoro nic. Jen sníh, který jí zalezl pod šálu a do helmy a pálil ji na kůži.

Ze všeho nejdřív pohnula pažemi. Když byla menší a probudila se a venku byl sníh, otec ji nabalil jak pumpu a potom ji odvedl před dům. Došli až doprostřed dvora, drželi se za ruce, napočítali jeden, dva, tři a společně padli naznak jako podťatí. Otec jí říkal, teď udělej anděla, a Alice mávala rukama nahoru a dolů, a když vstala a podívala se na otisk svého těla na bílém povrchu, vypadal opravdu jako silueta anděla s roztaženými křídly.

Alice udělala ve sněhu anděla, jen tak, bezdůvodně, jen aby dokázala sama sobě, že je ještě naživu. Podařilo se jí otočit hlavu ke straně a začala zas dýchat, i když se jí zdálo, že vzduch, který vdechuje, se nedostane až tam dolů, kam má. Měla strašně divný pocit, že neví, jak má natočené nohy. Strašně divný pocit, že ty nohy už nemá.

Zkusila se nadzvednout, ale nedokázala to.

Kdyby nebyla mlha, možná by ji někdo uviděl seshora. Zelený flíček rozmáčknutý na dně rokle, pár kroků od místa, kde na jaře zase poteče malá bystřina a kde s prvním oteplením vyrostou lesní jahody, které, když jim dopřejete čas, jsou slaďoučké jako bonbony a za jeden den jich můžete natrhat třeba celý košík.

Alice zakřičela pomoc, ale její tenký hlásek spolkla mlha. Znovu zkusila vstát, aspoň se obrátit, ale marně.

Otec jí řekl, že když člověk umrzne, chvíli předtím, než vypustí duši, ucítí veliké teplo a má chuť se svlíknout, takže skoro všechny ty, co umrzli, najdou jen ve spoďárech. A ona měla navíc spoďáry špinavé.

Začala ztrácet cit v prstech. Stáhla si rukavici, dýchala do ní a pak si ji natáhla na sevřenou pěst, aby se zahřála. To samé udělala i s druhou rukou. Zopakovala ten směšný úkon ještě dvakrát nebo třikrát.

Člověka zradí koncové části těla, říkal jí vždycky otec. Prsty u nohou a u rukou, nos, uši. Srdce dělá všechno pro to, aby si udrželo veškerou krev pro sebe, a zbytek nechá zmrznout.

Alice si představila, jak jí modrají prsty a pak pomalu i ruce a nohy. Myslela na srdce, které pumpuje pořád rychleji a snaží se uchovat všechno zbývající teplo. Bude tak ztuhlá, že když tudy projde vlk, ulomí jí ruku jen tím, že na ni stoupne.

Asi už mě hledají.

Kdoví, jestli jsou tu vážně vlci. Kdybych nepila to mlíko. Váhu dopředu, pomyslela si.

Ale ne, vlci spí zimním spánkem. Eric bude zuřit.

Já na ty závody nechci.

Neplácej hlouposti, dobře víš, že vlci se k zimnímu spánku neukládají.

Její myšlenky byly čím dál tím nelogičtější a točily se dokolečka. Za horou Chaberton se pomalu vynořilo slunce a tvářilo se jakoby nic. Přes Alici se natáhl stín hor a mlha byla rázem celá černá.

Archimédův zákon (1984)

2

Když byla dvojčata ještě malá a Michela zase něco provedla, jako třeba že se vrhla s chodítkem ze schodů nebo si strčila hrášek hluboko do nosní dírky, takže s ní pak museli jet na pohotovost, aby jí ho tam vytáhli speciálními kleštičkami, jejich otec se pokaždé obracel na Mattiu, který přišel na svět první, a říkal mu, maminka měla na oba dva moc malou dělohu.

„Kdoví, co jste tam v tom břiše vyváděli,“ říkal. „Mám ten dojem, že jak jsi tam do své sestry kopal, způsobil jsi jí nějakou vážnou újmu.“

Pak se smál, i když na tom nebylo nic k smíchu. Zvedl Michelu do výšky a zabořil jí vousy do měkkých tvářiček.

Mattia se na to zezdola díval. Taky se smál a nechával tatínkova slova do sebe pronikat osmózou, aniž jim doopravdy rozuměl. Nechával je, aby se usazovala na dně žaludku a vytvářela tam tlustou lepkavou krustu, něco jako sraženinu v dlouhozrajících vínech.

Tatínkův smích se proměnil v křečovitý úsměv, když ze sebe Michela v sedmadvaceti měsících ještě nedokázala vypravit ani jedno jediné slovo. Ani máma ani e-e ani papů ani haf. Její neartikulované skřeky přicházely z tak osamělých a pustých míst, až z toho tatínka pokaždé zamrazilo.

Když bylo Michele pěta půl roku, postavila před ní logopedka v silných brýlích rovnoběžnostěn z překližky, v němž byly otvory čtyř různých tvarů: hvězda, kruh, čtverec a trojúhelník, a příslušné barevné formičky, které se do nich měly zastrkovat.

Michela na ni udiveně zírala.

„Kam patří hvězdička, Michelo?“ zeptala se logopedka.

Michela sklopila pohled na hračku a ničeho se nedotkla. Doktorka jí vložila hvězdu do ruky.

„Kam tohle patří, Michelo?“ zeptala se.

Michela se dívala všude a nikam. Strčila si jeden z pěti žlutých cípů do pusy a začala ho ohryzávat. Logopedka jí vytáhla ruku z pusy a zopakovala otázku potřetí.

„Michelo, udělej sakra, co ti říká paní doktorka,“ zavrčel otec, který za žádnou cenu nedokázal zůstat sedět tam, kde mu řekli.

„Pane Balossino, prosím vás,“ řekla doktorka smířlivě. „Dětem se musí dopřát čas.“

Michela si svůj čas dopřála. Celou minutu. Pak ze sebe vyrazila kvílivý sten, který mohl být stejně tak výrazem radosti jako zoufalství, a s jistotou zastrčila hvězdičku do čtvercového otvoru.

Pro případ, že by na to, že s jeho sestrou něco není v pořádku, nepřišel Mattia sám, starostlivě ho na to upozorňovali spolužáci, jako například Simona Volterra, která když jí paní učitelka v první třídě řekla, Simono, tenhle měsíc budeš sedět v lavici s Michelou, vzpurně zkřížila ruce na prsou a prohlásila, vedle tamtý já sedět nechci.

Mattia chvíli nechal Simonu s učitelkou se dohadovat a pak řekl, paní učitelko, já vedle Michely můžu zůstat. Zdálo se, že se všem ulevilo: tamtý, Simoně, učitelce. Všem, až na Mattiu.

Dvojčata seděla v první lavici. Michela si celý den vybarvovala omalovánky, pečlivě přitom přetahovala a barvy vybírala nazdařbůh. Kůže dětí modrá, nebe červené, všechny stromy žluté. Pastelku držela jako paličku na maso a tolik na ni tlačila, že každý třetí obrázek roztrhla.

Vedle ní se Mattia učil číst a psát. Naučil se čtyři početní operace a jako první ve třídě uměl dělit se zbytkem. Jeho hlava připomínala dokonalé soukolí a stejně tak záhadným způsobem byla hlava jeho sestry vadná.

Občas sebou Michela začala na židli mlíta nepříčetně mávala rukama jako můra lapená do sítě. Oči jí potemněly a učitelka se na ni jen dívala, vyděšenější než ona a s neurčitou nadějí, že by ta retardovaná jednou mohla skutečně vzlétnout. Někdo v zadních lavicích se pochechtával a jiný na něj dělal pšššt.

V té chvíli Mattia pokaždé vstal, nadzvedl židli, aby neskřípala po podlaze, a stoupl si za Michelu, která otáčela hlavou ze strany na stranu a máchala rukama tak rychle, až měl strach, že jí upadnou.

Mattia ji vzal za ruce a jemně jí sevřel paže kolem hrudi.

„Tak, a už nemáš žádný křídla,“ pošeptal jí do ucha.

Michele ještě chvíli trvalo, než se přestala třást. Po několik vteřin se soustředila na něco neexistujícího, a pak zase začala mučit svoje omalovánky, jako by se nic nestalo. Mattia se vrátil na místo, s hlavou skloněnou a ušima rudýma rozpaky, a učitelka pokračovala ve výkladu.

Dvojčata byla ve třetí třídě a zatím je ještě nikdo ze spolužáků nepozval na oslavu svých narozenin. Maminka si to uvědomila a napadlo ji, že situaci vyřeší tím, že narozeninovou oslavu dvojčat uspořádají oni, u nich doma. Pan Balossino návrh smetl ze stolu se slovy, proboha tě prosím, Adele, už takhle je to dost tristní. Mattia si s úlevou vydechl a Michele podesáté upadla vidlička. Už o tom víckrát nemluvili.

Pak jednoho lednového rána přišel k Mattiově lavici Riccardo Pelotti, zrzavý a pyskatý jak pavián.

„Poslyš, moje máma říkala, že můžeš na oslavu mejch narozenin přijíti ty,“ vysypal ze sebe jedním dechem a díval se přitom na tabuli.

„A ona taky,“ dodal a ukázal na Michelu, která pečlivě uhlazovala povrch lavice, jako by to bylo prostěradlo.

Mattiu začal samým vzrušením brnět obličej. Odpověděl děkuju, ale Riccardo, který se zbavil břemena povinnosti, už mezitím odešel.

Matka dvojčat z toho hned byla rozčilením celá bez sebe a odvedla oba dva do Benettonu, aby jim pořídila nové oblečení. Obešli tři hračkářství, ale Adele se nikde nic nezdálo dost dobré.

„Jaké má Riccardo záliby? Mohlo by se mu to líbit?“ ptala se Mattii a v ruce potěžkávala krabici puzzle s patnácti sty dílky.

„Co já vím?“ odpovídal jí syn.

„Ale je to tvůj kamarád. Snad víš, jaké hry má rád.“

Mattia si pomyslel, že Riccardo není jeho kamarád a že to své matce nedokáže vysvětlit. A tak jen pokrčil rameny.

Nakonec se Adele rozhodla pro vesmírný koráb z lega, největší a nejdražší krabici z celého oddělení hraček.

„Mami, to je moc,“ protestoval syn.

„Ale jdi ty. A pak, jste přece dva. Nechcete si snad uříznout ostudu.“

Mattia moc dobře věděl, že s legem nebo bez lega, oni si ostudu uříznou tak jako tak. S Michelou to jinak nešlo. Moc dobře věděl, že je Riccardo pozval na oslavu jen proto, že ho přinutili jeho rodiče. Michela se na něj bude celou dobu lepit, poleje se džusem a pak začne fňukat jako vždycky, když je unavená.

Nejdřív si Mattia pomyslel, že by snad bylo lepší zůstat doma.

Anebo ne, řekl si, že by bylo lepší, kdyby doma zůstala Michela.

„Mami,“ začal nejistě.

Adele hledala v kabelce peněženku.

„Ano?“

Mattia se nadechl.

„A Michela tam fakt musí, na tu oslavu?“

Adele rázem celá ztuhla a zabodla své oči do synových. Pokladní scénu sledovala lhostejným zrakem a s rukou položenou dlaní vzhůru na pohyblivém pásu čekala na peníze. Michela se prohrabovala sáčky s bonbony visícími na stojanu.

Mattiovy tváře se rozpálily, čekaly na facku, která nikdy nedorazila.

Matka řekla jenom: „Samozřejmě že tam půjde,“ a tím se ta věc uzavřela.

K Riccardovi mohli dojít sami. Bylo to sotva deset minut pěšky. Přesně ve tři vystrčila Adele dvojčata ze dveří.

„No tak, ať nepřijdete pozdě. Nezapomeňte poděkovat jeho rodičům,“ řekla.

Potom se obrátila na Mattiu.

„Dávej na sestru pozor. Víš, že nemůže jíst žádný nezdravý sajrajty.“

Mattia přikývl. Adele je oba políbila na tváře, Michelu o něco déle. Zastrčila jí vlasy pod čelenku a řekla, dobře se bavte.

Cestou k Riccardovi odměřovalo Mattiovy myšlenky chrastění dílků lega, které klouzaly v krabici jako malý příliv a odliv a vrážely do papírových stěn na jedné a pak zas na druhé straně. Pár metrů za jeho zády klopýtala Michela a ve snaze držet s ním krok vláčela nohy břečkou ze spadaného listí přilepeného k asfaltu. Vzduch byl nehybný a chladný.

Rozsype všechny brambůrky na podlahu, říkal si Mattia. Zmocní se míče a už ho nebude chtít nikomu dát.

„Tak pohni kostrou,“ otočil se na svou sestru dvojče, která si zničehonic sedla na bobeček uprostřed chodníku a prstem šťouchala do dlouhatánského červa.

Michela se podívala na bratra, jako by ho znovu spatřila po dlouhé době. Usmála se na něj a běžela k němu i s červem sevřeným mezi palcem a ukazováčkem.

„To je ale hnus. Zahoď ho,“ nařídil jí Mattia a ucukl před ní.

Michela se ještě chvíli dívala na červa a vypadalo to, jako by se v duchu ptala, jak se ocitl v jejích prstech. Pak ho upustila na zem a pokusila se o nemotorný klus, aby dohonila bratra, který se mezitím o pár kroků vzdálil.

Zmocní se míče a už ho nebude chtít nikomu dát, přesně jako to dělá ve škole, říkal si Mattia.

Podíval se na sestru, která měla stejné oči jako on, stejný nos, stejnou barvu vlasů a mozek na vyhození, a poprvé pocítil opravdovou nenávist. Vzal ji za ruku, aby přešli hlavní třídu, protože auta po ní jezdila rychle. A právě když přecházeli, dostal nápad.

Pustil sestřinu ruku v pletené rukavičce a pomyslel si, že to ale není správné.

Pak, zatímco kráčeli podél parku, si to zase rozmyslel a došel k přesvědčení, že na to nikdy nikdo nepřijde.

Je to jen na pár hodin, řekl si. Jen pro tentokrát.

Nenadále změnil směr, vešel do parku a Michelu táhl za sebou. Tráva na louce byla ještě vlhká po nočním mrazu. Michela za ním hopsala a svými zbrusu novými kozačkami z bílé jelenice čvachtala v blátíčku.

V parku nikdo nebyl. V takové zimě si každý nechal na procházku zajít chuť. Dvojčata dorazila do malého lesíka vybaveného třemi dřevěnými stoly a grilem na barbecue. Když je jednou v první třídě vzaly učitelky dopoledne na procházku sbírat suché listy, ze kterých pak vyráběli ošklivé prostírání pro babičky k Vánocům, zastavili se na oběd právě tady.

„Miki, dobře mě poslouchej,“ řekl Mattia. „Posloucháš mě?“ U Michely se člověk pořád musel ujišťovat, že je ten její úzký komunikační kanál otevřený. Mattia čekal na sestřino přikývnutí.

„Dobře. Takže, já teď musím jít na chvíli pryč, oukej? Ale nebudu tam dlouho, jen půl hodinky,“ vysvětloval jí.

Nebyl důvod říkat jí pravdu, stejně, půlhodina nebo celý den, pro Michelu v tom nebyl žádný velký rozdíl. Ta doktorka řekla, že vývoj jejího časoprostorového vnímání se zastavil v předvědomém stádiu, a Mattia moc dobře chápal, co to znamená.

„Ty si tady sedni a počkej na mě,“ řekl sestře.

Michela se na bratra vážně dívala a neodpověděla, protože odpovědět neuměla. Nedala nijak najevo, že mu skutečně rozuměla, ale na chvíli jí zasvitlo v očích a Mattia pak celý život myslel na ty oči jako na strach.

Poodešel od sestry pár kroků, pozpátku, aby na ni viděl a ujistil se, že nepůjde za ním. Takhle chodí jenom raci, vynadala mu jednou matka, a nakonec vždycky do něčeho vrazí.

Byl od ní asi patnáct metrů a Michela se na něj už nedívala, byla plně zaujatá pokusem utrhnout knoflík ze svého vlněného kabátu.

Mattia se obrátil a začal utíkat, v ruce svíral tašku s dárkem. V krabici do sebe naráželo přes dvě stě umělohmotných kostiček a zdálo se, jako by mu chtěly něco říct.

„Ahoj, Mattio,“ přivítala ho maminka Riccarda Pelottiho, když otevřela dveře. „A kde máš sestřičku?“

„Měla horečku,“ lhal Mattia. „Trochu.“

„Ale to je škoda,“ řekla paní a nevypadala ani trochu zarmouceně. Ustoupila, aby mohl vejít.

„Ricky, je tu tvůj kamarád Mattia. Pojď ho pozdravit,“ křikla směrem do chodby.

Objevil se Riccardo Pelotti a předvedl skluz po podlaze a svůj nesympatický kukuč. Krátce se na Mattiu zadíval a pátral po stopách té retardované. Pak řekl s úlevou ahoj.

Mattia zvedl tašku s dárkem paní pod nos.

„Kam mám dát tohle?“ zeptal se.

„Co je to?“ zajímal se Riccardo podezíravě.

„Lego.“

„Aha.“

Riccardo popadl tašku a zase zmizel v chodbě.

„Jdi za ním,“ řekla paní a Mattiu postrčila. „Oslava je tam.“ Obývací pokoj Pelottiů byl orámovaný girlandami s balonky. Na stole s červeným papírovým ubrusem stály misky s pop-cornem a chipsy, plech se suchou pizzou nakrájenou na čtverce a řada zatím zavřených láhví s bublinkovými nápoji různých barev. Někteří Mattiovi spolužáci tam už byli, postávali uprostřed místnosti a střežili stůl.

Mattia k nim popošel pár kroků a pak zastavil asi dva metry od nich, jako satelit, který nechce na obloze zabírat moc místa. Nikdo si ho nevšímal.

Když byl pokoj plný dětí, asi dvacetiletý kluk s červeným klaunským nosem a v buřince zorganizoval hru na slepou bábu a na oslí ocas, to je ta hra, kdy vám zavážou oči a vy musíte přilepit ocas oslovi nakreslenému na papíře. Mattia vyhrál hlavní cenu, která spočívala v hrsti bonbonů navíc, ale jen díky tomu, že pod páskou viděl. Všichni na něj bučeli a křičeli, tys fixloval, zatímco si zahanbeně strkal sladkosti do kapsy.

Později, když se venku setmělo, kluk převlečený za klauna zhasl světla, rozesadil všechny do kruhu a spustil hrůzostrašný příběh. Svítil si přitom baterkou pod bradu.

Mattia si říkal, že ta historka ve skutečnosti vůbec není strašidelná, ale takhle osvícený obličej jo. Světlo vysílané zespodu ho barvilo celý do ruda a odhalovalo hrůzostrašné stíny. Mattia pohlédl ven z okna, aby se nedíval na klauna, a vzpomněl si na Michelu. Ve skutečnosti na ni nikdy nezapomněl, ale teď si ji poprvé představil samotnou mezi stromy, jak na něj čeká a bílými rukavičkami si drhne tváře, aby se trochu zahřála.

Vyskočil na nohy zrovna ve chvíli, kdy Riccardova matka triumfálně vcházela do tmavé místnosti s dortem plným zapálených svíček a všichni začali tleskat, trochu tomu hororu a trochu dortu.

„Já už musím jít,“ řekl jí, aniž jí dopřál čas položit dort na stůl.

„Zrovna teď? Bude dort.“

„Ano, teď. Musím jít.“

Riccardova maminka se na něj dívala nad plamínky svíček. Také její obličej, takhle ozářený, byl plný hrozivých stínů. Ostatní hosté mlčeli.

„Tak dobře,“ řekla nejistě. „Ricky, doprovoď svého kamaráda ke dveřím.“

„Ale já teď musím sfouknout svíčky,“ protestoval oslavenec.

„Udělej, co jsem ti řekla,“ přikázala mu matka a nepřestávala upírat pohled na Mattiu.

„Ty seš ale votravnej, Mattio!“

Někdo se rozesmál. Mattia šel za Riccardem až ke dveřím, sebral svoji bundu zpod hromady dalších bund a řekl mu ahoj a díky. Riccardo neodpověděl, přibouchl za ním dveře a upaloval zpátky ke svému dortu.

Ze dvora Riccardova činžáku se Mattia na okamžik obrátil k rozsvícenému oknu. Výkřiky spolužáků pronikaly okny a doléhaly k jeho uším tlumené, jako uklidňující bzukot televize v obýváku, když večer maminka poslala jeho a Michelu spát. Branka se za jeho zády s kovovým mlasknutím zavřela a Mattia se dal do běhu.

Vběhl do parku, udělal asi desetkroků a světlo lamp z ulice už nestačilo, aby mu ukázalo štěrkovou cestičku. Holé větve stromů, pod nimiž nechal Michelu, byly jen o něco tmavší škrábance na černém nebi. Když je Mattia spatřil z dálky, přepadla ho jistota, průzračná a nevysvětlitelná, že jeho sestra tam už není.

Zastavil se pár metrů od lavičky, kde Michela ještě před pár hodinami seděla, soustředěná na zkázu svého kabátu. Zůstal bez hnutí, dokud nepopadl dech, naslouchal, jako kdyby jeho sestra měla každou chvíli vykouknout zpoza stromu, udělat na něj baf a pak se k němu rozeběhnout, rozletět se mu vstříc tím svým šmaťchavým krokem.

Mattia zavolal Miki a lekl se vlastního hlasu. Zopakoval volání víc potichu. Přiblížil se k dřevěným stolům a položil ruku na místo, kde Michela seděla. Bylo studené jako všechno ostatní.

Asi ji to přestalo bavit a šla domů, pomyslel si.

Ale vždyť ani nezná cestu. A navíc, sama nedokáže přejít hlavní silnici.

Mattia se zadíval do parku, který se před ním ztrácel v mlze.

Ani nevěděl, kde končí. Pomyslel si, že se mu nechce jít dál a že nemá jinou možnost.

Kráčel po špičkách, aby mu listí nevrzalo pod podrážkami, otáčel hlavou sem a tam a doufal, že zahlédne Michelu skrčenou někde za stromem, jak tam číhá na nějakého broučka nebo kdoví na co.

Vešel na oplocené dětské hřiště. Usilovně se snažil vybavit si barvy klouzačky ve světle nedělního odpoledne, kdy maminka ustoupila Michelinu vřískání a nechala ji párkrát se sklouznout, i když už byla na tuhle klouzačku moc velká.

Šel podél křoví až k veřejným záchodkům, ale neměl odvahu tam vejít. Znovu našel pěšinu, což byl v téhle části parku jen úzký proužek hlíny udusané procházejícími se rodinami. Kráčel po ní dobrých deset minut, až už nevěděl, kde je. Pak se mu chtělo plakat a kašlat zároveň.

„Seš fakt blbá, Miki,“ řekl polohlasně. „Blbá a retardovaná. Máma ti to vysvětlovala nejmíň tisíckrát, že když se ztratíš, musíš zůstat tam, kde jsi… Jenže ty nikdy nic nechápeš… Vůbec nic.“

Vystoupal do mírného vršku a ocitl se u řeky, která park protínala v půli. Otec mu už mockrát řekl, jak se jmenuje, ale Mattia si to nedokázal zapamatovat. Ve vodě se odrážela trocha světla kdoví odkud a chvěla se v jeho vlhkých očích.

Popošel až k říčnímu břehu a ucítil, že Michela musí být blízko. Vodu má ráda. Maminka vždycky vyprávěla, že když je jako malé společně koupala, Miki vřískala jako pominutá, protože nechtěla ven z vody, i když voda už byla dávno studená. Jednou v neděli je tatínek vzal k řece, možná právě sem, a učil je házet ploché kamínky do vody tak, aby se odrážely od hladiny. Zatímco mu vysvětloval, že musí lépe využít zápěstí, protože právě jeho pohybem se kámen roztočí, Michela se naklonila a stihla zajet až po pás do vody, než ji otec chňapl za paži. Dal jí facku a ona začala fňukat a pak se všichni tři vrátili domů, mlčky a s kyselými obličeji.

Obraz Michely, jak se s větvičkou v ruce baví rozbíjením vlastního obrazu na hladině a pak zahučí do vody jako pytel brambor, projel Mattiovi hlavou s prudkostí elektrického výboje.

Sedl si na břeh, byl unavený. Ohlédl se za sebe a uviděl tmu, která bude trvat ještě spoustu hodin.

Začal upřeně pozorovat černou a lesklou hladinu řeky. Znovu se snažil vzpomenout si na její jméno, ale ani teď se mu to nepodařilo. Zabořil ruce do studené hlíny. Vláha břehu ji změkčovala. Našel střep z láhve, ostrý pozůstatek nějaké noční oslavy. Když si ho poprvé zabodl do ruky, necítil bolest, možná si to ani neuvědomil. Pak jím začal v mase otáčet, aby zajel hlouběji, a oči přitom nespouštěl z vody. Čekal, že Michela každou chvíli vyplave na hladinu, a mezitím se ptal sám sebe, proč se některé věci na hladině udrží a jiné zase ne.

Na kůži a těsně pod tím (1991)

3

Příšerná bílá keramická váza zdobená složitým zlaceným květinovým dekorem, která stála odjakživa v rohu koupelny, patřila rodině Della Roccových už po pět generací, ale nikomu se doopravdy nelíbila. Alice mockrát pocítila nutkání mrštit s ní o podlahu a maličké bezcenné střípky vyhodit do kontejneru před vilou spolu s tetrapaky od rajčatového protlaku, použitými vložkami, samozřejmě ne jejími, a s prázdnými kapslemi od otcových léků proti úzkosti.

Alice po ní přejela prstem a říkala si, jak je studená, hladká a čistá. Soledad, ekvadorská hospodyně, se během let stávala čím dál tím pečlivější, protože u Della Roccových se dbalo na detaily. Když se u nich objevila poprvé, Alici bylo sotva šest let a podezíravě si ji měřila schovaná za sukní své matky. Soledad se k ní sklonila a s úžasem se na ni podívala. Ty máš ale hezké vlásky, řekla jí, můžu si na ně sáhnout? Alice se kousla do jazyka, aby neřekla ne, a Soledad nazvedla jednu její kaštanovou kadeř, jako by to byl ústřižek hedvábí, a pak ji zvolna pustila. Nemohla uvěřit, že by někdo mohl mít tak jemné vlasy.

Alice zadržela dech, zatímco si svlékala tričko, a musela na chvíli pevně zavřít oči.

Když je zase otevřela, uviděla svůj obraz ve velkém zrcadle nad umyvadlem a pocítila příjemné zklamání. Srolovala gumu na kalhotkách, aby jí dosahovaly těsně k jizvě a zůstaly dostatečně napnuté. Mezi jejich okrajem a břichem vznikla štěrbina a vytvořila se spojnice mezi kyčelními kostmi. Ukazováček se do ní ještě nevešel, ale malíček už ano, a Alice byla blahem bez sebe, že ho tam může strčit.