STAR TREK: TYPHON PACT

SEIZE THE FIRE

Copyright © 2010 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2021 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2021 for Cover art by Jakub Schejbal

Copyright © 2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6881-1

Pro Marca Palmieriho,

který mi předal otěže Titanu jako první,

a pro Margaret Clarkovou,

která mě pozvala zpátky na palubu

naplnit jeho současnou misi.

    HISTORIKOVA POZNÁMKA

Tento příběh začíná na počátku roku 2381 během masivního útoku Borgů popsaného v trilogii Volání osudu a končí na sklonku srpna 2382, o více než rok později. (Odvíjí se přibližně v témž časovém rámci jako kniha Star Trek: Hra bez vítězů.)

Ztracené případy jsou zpravidla ty, za které stojí bojovat.

– Clarence Darrow

V hloubi kde, kde v nebesích planul oheň očí tvých?

Na čích perutích se vznese? Která ruka plamen snese?

– William Blake: „Tygr“*

Písně zkušenosti

* překlad Zdeněk Hron, sbírka Tygře, tygře, žhavě žhneš, 2010

 PROLOG

LÍHEŇ VÁLEČNICKÉ KASTY P152,

SAZSSGRERRN, GORNSKÁ HEGEMONIE

První myrmidon Gog’resssh stál na pozorovací lávce, ze které měl výhled na obří prostory inkubačního sálu. Pařáty svíral zábradlí a vzpomínal, jak místnost pozoroval z tohoto vysokého, zdánlivě pevného můstku poprvé; tehdy mu panorama připadalo téměř neskutečné. Kromě nesmírnosti hvězdnatých obloh během nocí na třech různých gornských světech, na nichž prožil většinu svých osmadvaceti gornarských slunečních oběhů, ještě nikdy nespatřil něco tak rozlehlého. Obrovská průsvitná střecha, která se mu tyčila nad hlavou ho nutila otáčet hlavu na všechny strany, dokud ho nebolely napjaté svaly na mohutném krku.

Hluboko pod kupolí, která propouštěla jen neškodné světelné frekvence ze sazssgrerrnské žlutobílé hvězdy, byly ukryty nekonečné řady vajec – kožovitých slupek uchovávajících dozrávající potomky válečnické kasty Gornské hegemonie. Řady vejčitých schránek, každá o velikosti hlavy dospělého válečníka, spočívaly v oddělených, tepelně izolovaných komorách, jichž se tu díky zrcadlům na zaoblených stěnách zdálo být nekonečně mnoho. Gog’ressshe vlhký, sirný vzduch, stoupající k lávce nad sálem, plným dozrávajících zelenobílých vajec, uklidňoval. Ty řady nenarozených mláďat představovaly budoucnost – budoucnost, kterou byl Gog’resssh odhodlán chránit před jakoukoli hrozbou, která by se postavila mezi tento okamžik a den, kdy si mladí osvojí schopnost postarat se o sebe sami.

Gog’resssh cítil před nehybnými vejci, jež v sobě skrývala příslib budoucnosti, posvátnou úctu. Připomínala mu strážné držící nekonečnou hlídku celý jeden sluneční oběh, a to ho uklidňovalo; považoval tuto nekonečnou vigilii za předzvěst lepších časů – znamení nástupu nových disciplinovaných gornských úderných jednotek, ve které se jednoho dne promění. Jejich první služba měla začít pouhou hrstku denních oběhů poté, co vyvinuté plody prorazí ochranné membrány; začne jim tak přísný, celoživotní režim výcviku k boji, který byl pro elitní vojenskou kastu osudem předurčeným už od jejího příchodu na svět.

Dnes však, téměř dva místní sluneční oběhy od jeho první hlídky v líhni, Gog’resssh shlížel na rozlehlý inkubační sál pod sebou mnohem skeptičtěji, než jak jej pozoroval při svém nezapomenutelném prvním denním oběhu na Sazssgrerrnu. To, co kdysi považoval za úžasné a inspirující, mu teď připadalo všední, tytam byly údiv a naplnění, střídaly je fádnost a netrpělivost.

Gog’resssh si však dával pozor, aby podobnou myšlenku nikdy nevyjádřil nahlas, zejména ne tak blízko pracovišť příslušníků technologické a řemeslné kasty, z nichž někteří na něj posílali nelichotivá hlášení nadřízeným z válečnické kasty. Řada nedalekých stanic pro regulaci životních podmínek, kanceláří a laboratoří naštěstí dnes ztichla, jako by se všichni zaměstnanci rozhodli vzít si dopoledne volno.

Bylo zvláštní, zároveň však i osvěžující, vidět nervové centrum líhně v běžný pracovní den zcela opuštěné. I když měl Gog’resssh povinnost technologickou kastu chránit, zjistil, že relativně značný počet jejích příslušníků, jejich blízkost a všudypřítomnost mu lezou na nervy.

Gog’resssh náhle ztuhl, když za sebou uslyšel známý chraplavý hlas. „Vidím, že vás to stále trápí, první myrmidone Gog’ressshi. Copak vás vaši nadřízení nedokázali uklidnit?“ Válečník si v duchu spílal, že umožnil majiteli hlasu přiblížit se do takové blízkosti, aniž by si ho všiml. Rychle se k řečníkovi, postaršímu členovi technologické kasty, otočil, přestože se pečlivě vyhýbal jeho upřenému pohledu. Do očí se mu díval vždy jen krátce. Ačkoli na něj vědcovy dvě zlaté bulvy zíraly typickým gornským způsobem zpod výrazných hřebenů po obou stranách lebky, chyběly jim stovky drobných ommatidií, které utvářely válečnické složené oko, vhodnější pro rychlejší pohyb; místo toho na něj z každého jeho zrakového orgánu hleděla strašidelně vypadající svislá zornice. Gog’resssh se snažil hovořit co nejhrdelnějším a hrubým hlasem: „Proč si myslíte, že se trápím, doktore Rreszsesrre?“

„Protože se hrbíte, jako byste na zádech nesl tíhu celých světů,“ odvětil starší muž, jako by konstatoval nezpochybnitelný fakt, třeba že předměty padají do středu gravitačního pole.

Gog’resssh se narovnal, vrhl na Rreszsesrra pohrdavý pohled, aby se vzápětí zaměřil zpět na zdánlivě nekonečnou řadu válečnických vajec, která se táhla ve všech směrech pod polyocelovou lávkou. „Nesmysl, doktore, záda mám rovnější než kdy jindy.“

„Potom za dobu, kterou jste mezi námi strávil, vás technologové ovlivnili výrazněji, než si sám připouštíte,“ nadhodil Rreszsesrr. „Například se mi zdá, že jste ztratil schopnost přesvědčivě lhát.“

Gog’resssh cítil, jak se mu šupiny na lebečních hřebenech lehce ježí; musel se přemáhat, aby nezaujal agresivní postoj. Hněv na staršího, který měl naprostou pravdu, jeho snahu neulehčoval.

„Nikomu jsem nelhal, doktore,“ zatvrdil se válečník. „Neporušil jsem žádnou přísahu. A splním svou povinnost vůči Hegemonii tak, jak to nařídili nadřízení.“

„Ale já cítím, že se přemáháte.“

„K čemu bych se měl přemáhat, doktore? Bránit příští generace je jedním z nejdůležitějších úkolů. A je to úkol, který mohou řádně splnit jen členové nejsilnější gornské kasty.“ Pokynul pařátem s pěti drápy směrem k záplavě vajec, která se pod ním rozléhala. „Alespoň tak to tvrdí vrchní velení Hegemonie.“

Rreszsesrr roztáhl obě článkované přední končetiny, až krátké drápy na každém z jeho tříprstých pařátů kontrastovaly s Gog’ressshovými většími, oblejšími a na pohled smrtícími. „Vaše pochybnosti jsou pochopitelné, první myrmidone. A to i z hlediska člena technologické kasty.“

„Vykonávám v této líhni poselství velké stvořitelky S’Yahazah, doktore. Nemám o zdejší službě žádné pochybnosti.“ Rreszsesrr si ho prohlížel očima, ve kterých se podle válečníka skrývalo lehké pobavení. „Opravdu? Zatímco my tu debatujeme, vaši spolubojovníci válčí a krvácejí za nejvzdálenějšími hranicemi Hegemonie. Vím, že právě teď se pokoušejí odrazit invazní flotilu, která dokáže skolit naše přátele i nepřátele stejně snadno jako ostré drápy dravce dokáží vykuchat rybu.“

„Mechaničtí savci a jejich krychlové lodě.“ Gog’resssh se snažil, aby jeho slova nezněla příliš hořce. Zásadní pravdu ve vědcových tvrzeních už nemohl popřít. Měl bych teď být tam venku ve Velké modré líhni se svými bratry válečníky a jejich novými spojenci z jiných světů, pomyslel si. A posílat ty nepřirozené tvory zpátky do savčího podsvětí, které je stvořilo. Rreszsesrrova hlava na úzkém krku souhlasně přikyvovala.

„Ano. B’orrgové. Nepřátelé, kterým byste vy i každý jiný bojovník na tomto světě právě teď čelili raději, než sloužili zde. To by bylo daleko lepší, ne? Rozhodně důstojnější, než držet stráž u něčeho, co většina z vás považuje za obyčejné trdliště.“ Přestaňte, doktore! Gog’resssh v duchu stoicky potlačil emoce, aby vědcova slova jen nepotvrzoval. Chvíli zvažoval, že ho požádá o vysvětlení, odkud zná tolik důvěrných gornských vojenských informací, ale pak si to rozmyslel; Rreszsesrr byl vysoce postaveným členem technologické kasty, takže jeho schopnost získat tajné informace by neměla být až tak překvapivá.

„Jak jsem řekl, splním svou povinnost vůči Hegemonii bez otázek,“ prohlásil nakonec.

„O tom nepochybuji,“ přisvědčil Rreszsesrr, přesto mu mezi rty dvakrát rychle vykoukl rozeklaný jazyk v gestu neskrývané skepse. Na někoho, komu byl umožněn přístup k tolika citlivým technologickým tajemstvím, měl starý vědec očividné potíže utajit nevyřčené pravdy; Gog’ressshe dokázal prokouknout snadno, a to dokonce i na příslušníka technokasty. „Klást otázky ale není porušením kázně, Gog’ressshi. Možná kdyby víc vašich soukmenovců dokázalo čas od času položit správný neškodný dotaz, pak by možná zbytek vaší jednotky byl méně vzdorovitý a naštvaný.“

Gog’resssh se pokusil působit vstřícně. „O čem to mluvíte, doktore?“

„Chci říct, že až příliš mnoho z vás nedoceňuje, jak kriticky důležitá je právě tato líheň pro přežití a zdraví celé Gornské hegemonie.“

„Jistěže je tato planeta důležitá. Všechny líhně jsou důležité.“ Gog’resssh samozřejmě chápal, že ochrana této konkrétní líhně je v mnoha ohledech významnější vzhledem k naléhavé potřebě mobilizovat proti útočícím mechanickým savcům každého dostupného gornského bojovníka.

„Ale i kdyby důležitá nebyla, pokud mě vrchní velení vyšle, abych podobné místo chránil, udělám vše, co budu moct.“ Bez ohledu na to, kolik gornských světů v důsledku toho padne pod úderem mechanických savců.

„Ani o tom nepochybuji, první myrmidone. Vy válečníci jste tvorové ctící povinnost, a zejména politická kasta je s vaším postojem dokonale spokojena. Jen by mě zajímalo, jestli vám nadřízení někdy řekli, proč je pro nás coby druh tento konkrétní svět tak důležitý.“

Gog’resssh vycenil řadu jako břitva ostrých zubů. „Vrchní velení Hegemonie není zavázáno poskytovat vojákům důvody nebo vysvětlení svých rozkazů.“

Starší muž si zhluboka odfrkl, snad aby dal najevo nesouhlas s vojenským pohledem na svět. Gog’resssh se snažil necítit uraženě, připomněl si, že vědec je produktem nevojenské kasty, a disciplína mu tudíž téměř nic neříká.

„Pravda,“ přisvědčil Rreszsesrr. „Ale v mém oboru jde hlavně o vysvětlování a totéž platí o většině mých líhní. A vysvětlení je rozhodně na místě, ať už se vám nadřízení rozhodli říct cokoliv – nebo spíš nerozhodli.“

Gog’resssh si rovněž odfrkl, pak vycenil několik dalších ostrých zubů. „Troufáte si zpochybňovat moudrost nejvyšších představitelů válečnické kasty?“

„Já se nezodpovídám žádnému představiteli válečnické kasty, můj mladý příteli,“ ohradil se Rreszsesrr, jako by si Gog’ressshova narůstajícího rozhořčení ani nevšiml. „A podle mého mínění byste měl pochopit, proč je tento svět obzvlášť důležitý – konkrétně pro vaši kastu, zatímco pro mou jen nepřímo. Víte, tohle místo vyžaduje větší ochranu než jakákoli jiná gornská líheň. Bez této planety by se totiž celá Hegemonie rychle ocitla na holičkách.“

Starší neustále hovořil v nesrozumitelných kruzích. „O čem to mluvíte?“ zopakoval Gog’resssh svou dřívější otázku, tentokrát naléhavěji.

„Všechny neválečné kasty si založily líhně na spoustě světů napříč celou Hegemonií,“ vysvětloval Rreszsesrr. „Ale vejce, která udržují naživu bojovníky a chrání je od blastocysty po vylíhnutí, dokáží vzkvétat jen a jen tady, na Sazssgrerrnu. Nikde jinde.“

Ta představa Gog’ressshovi připadala naprosto absurdní.

„Proč by vrchní velení takovou zranitelnost tolerovalo?“

„Ne že by vaši nadřízení měli na vybranou, první myrmidone. Požadavky na prostředí jsou u vaší kasty extrémně náročné, mnohem víc než u kterékoliv jiné. Planety vyhovující jedinečným nutričním požadavkům válečníka a zranitelnosti při dozrávání byly vždy vzácnější než savčí stehýnka. Ani svět, na němž jsme se podle původních předpokladů měli vyvinout, už není klimaticky způsobilý fungovat jako válečnická líheň.“

I když Gog’ressshovi připadal příběh starého vědce neuvěřitelný, přesto cítil, jak se v jeho nitru usazuje chlad. Co když byly povídačky toho starocha pravdivé?

„Proč by vrchní velení skrývalo tak strašlivou slabost před prostými členy válečnické kasty?“

„Kdo ví, první myrmidone? Možná usoudilo, že slabost, o níž žádný válečník nic neví, je slabost, kterou nepřítel nechtěně neodhalí.“

Gog’resssh připustil, že to určitý smysl dává, přestože bylo obtížné představit si gornského válečníka, hodného toho jména, jak odhaluje vojenské tajemství jakémukoli nepříteli, ať už náhodou nebo následkem mučení.

A Rreszsesrrovo vysvětlení v něm vyvolalo jen další zvídavou otázku.

„Proč mi to ale říkáte vy?“ zeptal se Gog’resssh a šupiny na jeho hlavě se pomalu napřímily, jako by očekávaly blížící se boj.

Rreszsesrr očividně ani teď strach nepocítil, a to Gog’ressshe frustrovalo. „Protože bez ohledu na rozhodnutí vašich nadřízených, jsem přesvědčený, že vy… to vědět máte.“

„Dobře,“ přikývl válečník. „Ale proč to potřebuju vědět teď hned? Proč jste mi to – co může být jen obyčejnou smyšlenkou – nepověděl před dvěma místními slunečními oběhy, když začala má hlídka?“

I přes vědcovu předstíranou otevřenost, Gog’resssh věděl, že mu Rreszsesrr tají cosi jiného, zásadního. Svým způsobem i tento starší, stejně jako vrchní velení Hegemonie, které tak nepokrytě kritizoval, rozděloval informace na ty, které je „nutné vědět“, a které ne.

„Něco se děje s místní hvězdou,“ sdělil mu vědec po krátké odmlce.

Místní hvězda. Gog’ressshovi chvíli trvalo, než pochopil.

„Mluvíte o slunci, které svítí na tento svět.“ Proč nemůžou technologové mluvit jasně?

„Ano. O její dlouhodobé proměnlivosti jsem vám už pravděpodobně vyprávěl?“

„Ano. Moc jsem sice vašemu výkladu nerozuměl, ale pochopil jsem, že záření produkované hvězdou se může v rozmezí několika milionů slunečních oběhů výrazně proměnit.“

„Přesně tak, první myrmidone. A zdá se, že jsme se přiblížili prahu oné změny.“

Gog’ressshovy útroby opět sevřel chlad; tenhle mu ovšem pomalu stoupal vzhůru po páteři. „Domníval jsem se, že něco takového je velmi nepravděpodobné.“

„To je. Z hlediska pravděpodobnosti během mnoha set tisíc let, kdy je slunce Sazssgrerrnu stabilní, se zrodí a zemře řada gornských generací. Ale má měření jsou nezpochybnitelná: oba máme tu smůlu, že se nacházíme právě zde, když jedna z těchto osudových proměn nastane. Žijeme své životy na přelomu dvou období klidu.“

Gog’resssh pomalu zavrtěl hlavou. „To mi připadá jako neřešitelný problém, doktore. Co navrhujete, abych s tím udělal? Očekáváte, že válečnická kasta místní hvězdu zastraší, aby se chovala zodpovědněji?“

„Jistěže ne, první myrmidone,“ ušklíbl se stařec a konečně začal znít nedůtklivě. Gog’ressshe těšilo, že prorazil jeho neproniknutelnou bohorovnost. „Ale očekávám, že o tom informujete zbytek jednotky. Zbývá nám velmi málo času, abychom přijali nezbytná preventivní opatření. Vy a druhý myrmidon Zegrroz’rh musíte začít s přemisťováním vajec do nižších pater, kde je stínění proti radiaci nejsilnější –“

Gog’resssh starce přerušil mávnutím drápů. „Vejce jsou křehká, dokonce i ta válečnická. Vy ze všech lidí byste měl chápat riziko spojené s jejich vynětím z inkubační komory, doktore.“

Podivné, téměř savčí zornice staršího se o poznání zúžily, takže jeho oči působily o to víc zneklidňujícím dojmem než předtím. „Tento požadavek vám nepředkládám jen tak zbůhdarma, první myrmidone.“

„Proč jste ale čekal až do poslední chvíle, abyste mě o tom informoval? Proč se o tom nikdo z vašich kolegů nezmínil dřív? Proč už se nezačalo s přemisťováním vajec?“ Nebylo to snad tím, pomyslel si, že nikdo vašim „nezpochybnitelným“ měřením nevěří?

Lávka pod jejich nohama se lehce otřásla. Vajec v kójích pod nimi se to nijak nedotklo.

„Prosím,“ sykl Rreszsesrr a v hlase se mu objevila prosba.

„Potřebuji vaši pomoc.“

„Myslel bych si, že se jako první obrátíte na své lidi, doktore? Kde vůbec jsou?“

„Mí kolegové se do jednoho odebrali do hvězdných observatoří. Studují nejnovější důkazy, které jsem nasbíral, a jsou zaneprázdněni jejich srovnáváním s vlastními pozorováními.“

„Jaké důkazy?“ zavrčel Gog’resssh.

„Důkazy o jevu, který většina z nás popírala až příliš dlouho.“

„Věříte, že tyhle… stěžejní důkazy objeví?“

„Samozřejmě. Ale zřejmě ne včas, abychom mohli jednat.“ Gog’resssh si vybavil posvátnou vojenskou pravdu, která mohla být stejně stará jako samotná Gornská hegemonie: Blyštění nože je jediným důkazem, který válečník potřebuje, aby věděl, kdo je jeho nepřítel. Pokud ale čeká, než se čepel zablýská, čekal příliš dlouho.

Lávka se opět otřásla, tentokrát podstatně silněji. Hlasitě zarachotila, jako by do ní udeřilo neviditelné kladivo.

Gog’resssh stiskl ostrým drápem komunikátor a aktivoval nouzový kanál. „Druhý myrmidone Zegrroz’rhu,“ pronesl svým nejdrsnějším vojenským hlasem. „Hlaste se ihned v ústředí líhni –“

Oslepující záblesk spalujícího bílého světla proměnil kopuli nad jeho hlavou v oheň, a zastavil tak veškerá jeho slova, vjemy i myšlenky.

„Kde to jsem?“ dožadoval se Gog’resssh, jakmile nabyl alespoň částečné vědomí. Vlastní hlas mu zněl cize, zkresleně, strojově. I když věděl, že je vzhůru, zdálo se mu, že se vznáší ve stavu beztíže; cítil se dezorientovaný víc než čerstvě vylíhnuté mládě během prvních bojových tréninků.

Ze tmy k němu promluvil hlas. I ten byl mírně zkreslený, jako by musel projít jakýmsi vazkým médiem, aby se k němu dostal. Přesto byl uklidňující. Sykavý. Samičí.

„Jste na palubě S’alathu,“ oznámil mu. S’alath. I přes dezorientaci neměl Gog’resssh problém jméno rozpoznat. S’alath býval gornským kapitánem, jehož hrdinství před více než stovkou gornarských slunečních oběhů vyhnalo z Centrálního Eliaru, jednoho z dálných hraničních světů, zákeřného pozemšťana K’irrka a jeho Federrazshi. Pravda, gornská politická kasta se následně s primáty dohodla na rozdělení planety, kterou nakonec Federrazshe přijala do svého společenství pod pozemským jménem „Cestus III“. Tento nešťastný výsledek ovšem nebyl S’alathovou vinou; došlo k tomu proto, že politikům chyběla vůle odolávat diktátu Met’rr’onů.

„Válečná loď Gornské hegemonie S’alath,“ vydechl Gog’resssh úlevou, když se dozvěděl, že se ocitl v pařátech své vlastní kasty, alespoň podle jména. „A kdo… Kdo jste vy?“

„Jsem Z’shezhira.“

„Technologická kasta?“ otázal se Gog’resssh.

„Ano. Jsem komunikační specialistka.“

„Komunikační? Zdá se, že jste se hodně vzdálila své obvyklé odbornosti.“

„Boj proti mechanickým savcům připravil S’alath o většinu posádky. Hrozba sice pominula, ale nedostatek mužstva je na nás znatelný. Také jsem absolvovala lékařský výcvik, takže mě kapitán vyslal za vámi.“

Gog’resssh přešel porážku mechanických savců bez komentáře; těšil se, až si přečte oficiální zprávy zaslané hierarchií jeho kasty. Nechtěl dát najevo zklamání, že propásl příležitost bránit Hegemonii, a rozhodl se, že raději změní téma.

„Zachránila jste mi život?“ zeptal se.

„Pomáhala jsem při tom, první myrmidone,“ odpověděla Z’shezhira.

Zkreslení hlasu nijak neskrylo její skromnost. „Lékařský tým vás málem ztratil.“

Gog’resssh vůči ní pocítil vděčnost. Pak ho opanovalo zoufalství černé jako vesmír. „Nevidím. Slepý bojovník je přítěží. Musíte mě uspat nadobro.“

„Ne, první myrmidone. Máte jen ovázanou hlavu. Ale očekáváme, že se brzy uzdravíte.“ Měl sice štěstí, ale to nijak neospravedlňovalo fakt, aby dál žil jen jako slaboch, o kterého musí pečovat jiní. Byl to osud, kterého se vždy obával a který ho měl nakonec postihnout. „Proč necítím tělo?“

„Jste v regenerační nádrži, první myrmidone. Gel, který vás obklopuje, vám otupil nervová zakončení, aby se vaše kůže mohla vyléčit.“

Gelová nádrž. To vysvětlovalo zkreslení Z’shezhiřina hlasu. Náhle si uvědomil zvláštní, tupý pocit v maxilární oblasti své lebky. Dýchací trubice, bezpochyby připojená k obojživelnému mikrofonu.

„Z čeho se léčím?“ zeptal se.

„Z vážných radiačních popálenin, které jste během neštěstí na Sazssgrerrnu utrpěl.“

„Neštěstí?“ Proč si na nic nepamatuje?

„Bylo mi řečeno, že došlo k extrémně silné sluneční erupci, první myrmidone. Dochází k ní, když rovnováha sil uvnitř fotosféry hvězdy překročí –“

„Tohle už znám, Z’shezhiro.“ Gog’ressshe přednášky členů technokasty nikdy nebavily. „Co přesně se během toho ‚neštěstí‘ stalo?“

Následovalo ticho, které Gog’ressshe rozčilovalo.

„S lítostí vám musím oznámit,“ pronesla Z’shezhira konečně, „že Líheň válečnické kasty P152 byla zničena.“

„A mí vojáci?“

„Vyzvedli jsme devatenáct přeživších válečníků a dvaadvacet členů technologické a řemeslné podkasty. Všichni přeživší okamžitě podstoupili léčbu. Několik jich od té doby zemřelo. U ostatních je prognóza slibná, pokud se stav nezhorší. Přesto jejich neurologická poškození byla znač–“

To už na něj bylo příliš. „A co vejce?“ přerušil ji.

„Zničena.“

„Všechna?“

„Obávám se, že ano. Samotný Sazssgrerrn je nyní neobyvatelný.“

Mým úkolem bylo ta vejce ubránit. A jestli se dalo doktoru Rreszsesrrovi – tomu prastarému vědci, kterého „neštěstí“ na Sazssgrerrnu nejspíš proměnilo v hrstku popela – věřit, představovala tato vejce veškerou naději válečnické kasty na přežití. Nemluvě o budoucnosti celé Gornské hegemonie. Černá díra zoufalství, jíž se Gog’resssh těsně vyhnul, se náhle vrátila o poznání silnější.

Tentokrát se do ní bezhlavě zřítil.

* * *

Sedativy navozenou prázdnotou, ve které se Gog’resssh vznášel, pronikaly tlumené hlasy. Technologové hovořící svou nesrozumitelnou mluvou.

Zaslechl cosi o vážném vystavení radiaci. A popáleninách. A „radiogenním poškození“ něčích genů. Probírali jeho důstojníky a vojáky? Nebo mluvili výhradně o něm samotném? Hádal, že na tom asi nezáleží. Pak zaslechl, jak jeden z lékařů říká: „Prostudujte je, pak u nich proveďte eutanázii,“ aby následně komusi vysvětlil – že by Z’shezhiře? – že geneticky poškození gornští vojáci nesmějí za žádnou cenu kontaminovat to, co zbylo z genomu válečnické kasty. „Koneckonců,“ pokračoval hlas, „nemůžeme ohrozit zdraví a bezpečnost Gornské hegemonie.“

Vědomí se mu příště vrátilo rychleji; pak téměř okamžitě. Potěšilo ho, že je už venku z nádrže, i když bolest způsobenou zvykáním si na gornský lodní gravitační standard, kterou beztížné prostředí předtím filtrovalo, by klidně oželel. Zotavování pokračovalo ještě několik dalších denních oběhů navzdory děsivým vědomostem, které se mu jako těžké břímě usadily na prsou.

Příští generace mé kasty byla bez náhrady spálena na popel. A místní technologové nás do jednoho bezmyšlenkovitě uspí, jakmile z nás vytěží všechna užitečná data, jež jim naše utrpení přinese.

I když se Gog’resssh podobným myšlenkám sebevíc vyhýbal – zejména při návštěvách druhého myrmidona Zegrroz’rha či některého ze sedmnácti dalších důstojníků a poddůstojníků, kteří „neštěstí“ na Sazssgrerrnu přežili –, věděl, že se nikdy nezbaví svých sebezničujících pochyb.

Ne dokud odsud nenajde cestu, pokud možno pro sebe i své vojáky, a nepokusí se najít pro svou kastu novou líheň. Až po šesti denních cyklech na palubě S’alathu se při jedné ze Z’shezhiřiných návštěv odvážil doufat, že se mu plán podaří uskutečnit.

„Říkáte, že pátrání po nové planetě pro válečnickou líheň patří k úkolům vaší lodi?“ Z’shezhira na toto téma mimoděk narazila, když mu skenerem přejížděla hojící se šupiny na zádech a ramenou.

„Je to jeden z několika našich úkolů,“ upřesnila a zaměřila své svislé zorničky na údaje z lékařského skeneru. „Ale pro naši loď je už řadu gornarských slunečních oběhů prioritou. Vzhledem k událostem na Sazssgrerrnu, politické, technologické a řemeslné kasty jej nyní považují za věc nejvyššího zájmu.“

Pochopitelně, pomyslel si hořce Gog’resssh. Teď, když už je pozdě zachránit cokoli z líhně na Sazssgrerrnu. Teď, když je pozdě očistit mě od mé hanby a mého selhání.

„To znamená, že jste objevili potenciální náhrady za Sazssgrerrn?“ zeptal se.

Její šupinaté lebeční hřebeny se zamyšleně svraštily. „Možná. Možná ne.“

Gog’resssh vycenil zuby, aby dal s podobnou odpovědí najevo nespokojenost. „Tomu nerozumím.“

„Těžko se to vysvětluje.“

„Pokud vím, vy technologové rádi všechno vysvětlujete. S radostí vám to potěšení dopřeji.“

Odpověděla pobaveným odfrknutím. „Tak dobře, první myrmidone. Za prvé: Víte, jak neskutečně málo je planet schopných zajistit rozsáhlou reprodukci válečnické kasty?“

„Vím, že to tak je, neznám ale důvod.“ Takové informace nebyly nikdy součástí Gog’ressshova výcviku. Všechno, co kdy poznal, byl pečlivě naplánovaný vojenský život, nekompromisní disciplína, nezvladatelný chaos války a rozsáhlá, nekončící příprava, jakou válečník vyžadoval.

„Pak jsme si aspoň v něčem rovni, první myrmidone. I přes rozsáhlou studii, kterou má kasta na toto téma vypracovala, zatím nedokážeme uspokojivě vysvětlit, proč vejce válečnické kasty bylo ze všech světů na gornském území možné pěstovat pouze na Sazssgrerrnu.“

„To je, hádám, zajímavé. Ale neodpovídá to na mou otázku: Našli jste už nějaké světy, které by mohly Sazssgrerrn nahradit?“

„Možná. Možná ne. Musíme nejprve provést různé pokusy, než na tuto otázku budeme moct definitivně odpovědět.“

„Jaké pokusy?“

Z’shezhira se rozpačitě zadívala na kovové mřížoví paluby pod svými nožními drápy. „Asi jsem toho řekla už příliš.“

„Nesmysl. Jen jste dávala zotavujícímu se pacientovi naději. Prosím, řekněte mi o těch pokusech.“

Z’shezhira souhlasně pokývala hlavou. „Dobře. Než nás zaměstnala krize způsobená mechanickými savci, objevila posádka S’alathu řadu prastarých artefaktů. Strojů, které nám mohou poskytnout klíč k technologickému řešení sazssgrerrnského dilematu.“

„Jakému technologickému řešení?“

„K úpravě světů. Ekoformaci. Kompletní změně planetární biosféry. Naším záměrem je najít svět, který se co nejvíc podobá Sazssgrerrnu, a pak na něj tuto technologii aplikovat.“

„Zníte, jako byste věřila, že jste zkrotili moc samotné stvořitelky S’Yahazah,“ zavrčel obdivně Gog’resssh.

Šupiny na Z’shezhiřině čumáku až po hřebeny nad jejíma široko posazenýma zlatýma očima zrudly, jako by se za pochvalu styděla. „To jsou silná slova, první myrmidone. Ta technologie ale slibuje hodně. Naděje do ní vkládá celá technologická i politická kasta.“

Politická kasta, pomyslel si Gog’resssh s nechutí, když mu Z’shezhira vysvětlovala další technické podrobnosti, na jeho vkus příliš složité. Politika. Nectnost zbabělých slabochů, kterým nevadilo upravit podmínky líhní všech kast, s výjimkou té jediné, která je pro bezpečnost Hegemonie nepostradatelná.

Do S’Yahazahiny kloaky, vždyť i mrzká dělnická kasta má svá inkubační zařízení na nejméně šesti planetách.

Politická kasta se válečníků očividně obávala. A to od chvíle, kdy se před téměř osmi gornarskými slunečními oběhy válečníci Černého hřebenu pokusili – byť neúspěšně – převzít nad Hegemonií vládu. Tehdejší rádoby povstalci selhali a politická kasta nyní konečně vykonala svou trpělivou pomstu tím, že vystavila válečníky apokalypse. Gog’ressshova mysl se vrátila do okamžiku, kdy osobně potkal legendárního kapitána S’alatha, válečníka, po němž nesla tato loď jméno. S’alath mu pověděl, že na hlídce při jednom z prvních vyjednávání o území s pozemšťany, které následovalo po jeho setkání s K’irrkem, pochytil jistý pozemský aforismus: „Nikdy nevkládej všechna vajíčka do jednoho košíku.“

Politická kasta umožnila, aby vejce všech válečníků zůstala v jednom koši. A výsledkem byla katastrofa.

Gog’resssh zahnal chmurné myšlenky, jinak by svým hněvem jistě vyhnal Z’shezhiru z ošetřovny, a místo toho se pokusil soustředit na to, co mu samice s typickou upovídaností své kasty vysvětluje. Podle ní by budoucnost válečníků nemusela být tak chmurná, jak se obával. V Gog’ressshově nitru vzplála naděje; první od chvíle, kdy se dozvěděl o zkáze Sazssgrerrnu.

„Váš kapitán musí ihned letět k nejlepšímu z vybraných světů,“ rozhodl Gog’resssh, „a okamžitě na něm aplikovat tu novou technologii. Musí ji použít, aby zabránil mé kastě upadnout v zapomnění.“

Z’shezhira zvedla ruku, aby zastavila příval jeho slov; její tři jemné, ale ostré drápy se na znamení varování vysunuly. „Musíme nejprve provést spoustu testů. Světy podobné Sazssgrerrnu, které byly vybrány jako vhodní kandidáti na ekoformaci, jsou příliš vzácné, abychom riskovali jejich zničení. Musíme provést celou řadu simulací, než budeme technologii moct bezpečně aplikovat.“

Jiskra naděje se rychle rozhořela v plamen netrpělivosti.

„Jak dlouho podle vás budeme muset čekat?“

Rozhodila pařáty ve vyhýbavém gestu. „Odpovídající testování by si mohlo vyžádat celou řadu gornarských slunečních oběhů. Zvlášť pokud během simulací narazíme na obtíže.“

„Hegemonie se nebude moct bránit, pokud se noví gornští válečníci nebudou líhnout celé sluneční oběhy.“ Ne, že bychom se já či mí válečníci měli tohoto smutného osudu dožít.

„Rozumím nevýhodám plynoucím jak z opatrnosti, tak ze spěchu. Ale ve skutečnosti nezáleží na tom, co si myslím já. Taková rozhodnutí jsou záležitostí politické kasty.“

Možná. Možná ne.

Z’shezhira položila skener na podnos s řadou dalších záhadně vyhlížejících lékařských přístrojů. Zjevně spokojená, že se Gog’resssh uspokojivě uzdravuje, ho opustila. Zavolal na ni, než došla ke dveřím. „Mohu mluvit s druhým myrmidonem Zegrroz’rhem?“ požádal.

Zastavila se, nahlédla do vedlejší ošetřovny, pak se otočila ke Gog’ressshovi a souhlasně přikývla. „Je při vědomí, ale podstupuje náročnější léčbu než vy. Prosím, neunavte ho.“

„Chápu,“ přikývl. Po Z’shezhiřině odchodu, Gog’resssh vstal z nakloněného ocelového lůžka a zamířil přes ošetřovnu k druhé zdravotní kóji. Jelikož ostatní zranění důstojníci a vojáci se zotavovali jinde, on i jeho zástupce v místnosti osaměli.

„První myrmidone,“ pozdravil ho Zegrroz’rh a pokusil se i přes zjevnou bolest vstát. Gog’resssh nepotřeboval žádné zvláštní lékařské znalosti, aby poznal, že jeho druh utrpěl rozsáhlejší popáleniny než on sám.

Gog’resssh pokynul Zegrroz’rhovi, aby nevstával, a zraněný Gorn vděčně klesl na nakloněné lůžko, na němž se zotavoval. „Technologové na palubě této lodi mají v plánu nás všechny zabít,“ pronesl Gog’resssh bez okolků.

Zegrroz’rh se nechápavě zamračil. „Proč to neudělali, když jsme na tom byli hůř než teď? Na co čekají?“

Gog’resssh tiše zavrčel, nelíbilo se mu, že se ho podřízený takto vyptává. „Proč vůbec něco dělají? Zřejmě chtějí pozorovat následky radiačního popálení, které jsme utrpěli, než se rozhodnou, že už jim nic dát nemůžeme.“

„Pokud máte pravdu, musíme je pochopitelně zastavit,“ prokázal Zegrroz’rh své obvyklé okamžité pochopení toho, co bylo nasnadě.

„Samozřejmě, že mám pravdu. A taky je zastavíme. Ba co víc, napravíme škody, které politici na Sazssgrerrnu napáchali. A najdeme a ochráníme novou líheň pro naši kastu, aniž bychom se museli spoléhat na další ‚pomoc‘ od politiků.“

Zegrroz’rh se tvářil zmateně. Nebo ho možná radiace zasáhla víc, než Gog’resssh původně tušil. „První myrmidone?“ Gog’resssh se naklonil k druhému válečníkovi a zasyčel mu do ucha těsně nad jeho radiací zdeformovanou lícní kostí. „Poslouchej pozorně, Zegrroz’rhu. Začneme tím, že ovládneme tuhle loď…“

KAPITOLA PRVNÍ

U.S.S. TITAN

HLUBOKO V NITRU ASOCIACE VELA OB2

KVADRANT BETA

Namodralý svět, který se poklidně otáčel na hlavní obrazovce, připadal kapitánu Williamu Rikerovi na první pohled z oběžné dráhy dokonale pohostinný. A připadal mu tak, i když poprvé vkročil na jeden z malých skalnatých kontinentů, které vykukovaly z celoplanetárního, extrémně slaného oceánu. S výjimkou neutuchajícího silného větru, mračen písku a prachu, které jim ulpívaly na nohou, bylo toto místo vůči průzkumným týmům Titanu nadmíru vstřícné – nabízelo dýchatelnou atmosféru, teplý a příjemně vlhký vzduch.

Avšak ona esence, mnohdy neviditelná a často považovaná za samozřejmost, která téměř vždy doprovázela prostředí vhodné pro lidskou existenci, známá všeobecně jako život, se nevyskytovala nikde po celé planetě – od pólu k pólu, z východu na západ. William Riker se ve velitelském křesle předklonil a opřel si bradu o pěst, zatímco pozoroval mrtvý svět, který se specialisté Titanu na planetární průzkum stále snažili pochopit.

„Deanno, co myslíš? Co kdybychom jej pojmenovali ‚Kůl v plotě‘?“ pronesl a natočil se natolik, aby spatřil pobavený úsměv, rozlévající se jeho ženě po tváři.

„‚Kůl v plotě‘,“ zopakovala komandér Deanna Troi, hlavní diplomatická důstojnice Titanu, hlavní poradkyně, vedoucí oddělení sociálních věd – a kapitánova milovaná Imzadi. Ztišila hlas, aby ji slyšel jen Riker. „To je zajímavá volba, Wille.“ Oplatil Deanně úsměv, zvědavý na její reakci. Po šesti hodinách, strávených na sterilním, skalnatém světě, byl rád, že je zpět na palubě Titanu a jí na blízku. „Kůl v plotě,“ zopakoval polohlasně, podobně jako ona. „Jako v tom rčení:

Osamělý jako kůl v plotě.“

Pokrčila rameny. „Té frázi rozumím, Wille. Můj otec také pocházel ze Země.“

„Ale asi se ti moc nezamlouvá.“

„Ne, je to skvělá volba,“ opáčila, ačkoli její lehce nakrčený nos hovořil o opaku. „Ostatně pojmenovávání nových světů patří ke kapitánovým výsadám.“

Komandér Christine Valeová, která seděla v křesle po Rikerově pravici, se rovněž šeptem k debatě připojila: „Alespoň do doby, než se Vědecká rada Federace usnese na něčem krapet důstojnějším.“

„No tak, komandére,“ natočil Riker velitelské křeslo, aby se obrátil k Valeové. „Co prokázat svému kapitánovi trochu loajality?“

Valeová odpověděla s hranou vážností: „Nestála bych jako první důstojnice za moc, kdybych na to neupozornila, pane.“

„Touché. Ale pokud si dobře vzpomínám, byla jste nedočkavější vypadnout z té koule prachu než já sám.“

„Já na to jen hlasitě upozorňovala, kapitáne. Zdravé plíce a ochota je naplno používat jsou v mé práci základem úspěchu.“

„Takže… Práce prvního důstojníka spočívá v hádkách s kapitánem, nebo vykřikování jeho rozkazů na posádku z plných plic?“

Valeová se ušklíbla a odhrnula si z očí neposlušné pramínky vlasů. „To jsem se naučila od těch nejlepších – na palubě dvou lodí jménem Enterprise. To mi připomíná jinou hezkou věc, kterou na planetě najdete: skvělou akustiku.“

Riker zaslechl, jak se Deanna uchechtla. „Zdá se mi, že se vám planeta líbí mnohem víc, když jste bezpečně na Titanu.“

„Taková místa vypadají vždycky líp s odstupem,“ ukázala Valeová na modrou kouli, která se otáčela ve středu obrazovky. „Například z pěti set kilometrů. Navíc to mohlo být horší. Aspoň tam nebyli žádní komáři –“

S téměř vulkánským klidem prohlásila Deanna něco, v čem Riker až po chvíli poznal slova: „Už zase…“ Ve stejnou chvíli Valeová přerušila svůj projev polekaným výkřikem – který napodobily i poručíci Sariel Ragerová na operačním a Ali Lavena u kormidla. Kapitán se zděšeně obrátil k místu, kam stáčela zrak jeho první důstojnice: k hlavní obrazovce.

Přímo mezi ní a konzolemi kormidla a operačního stanoviště se náhle objevilo cosi zvláštního a začalo se zhmotňovat – či tak to alespoň vypadalo. Během několika málo sekund bylo možné ve zjevení rozeznat věrný holografický obraz nadporučíka Melory Pazlar, který se vznášel několik centimetrů nad palubou před širokou středovou obrazovkou.

„Na to si asi nikdy nezvyknu,“ utrousila Valeová.

„Ani já ne,“ přisvědčila Lavena. Pacificanská pilotka se otřásla, jako by jí v hydratačním skafandru selhala regulace teploty. Její ochranný oblek v reakci na překvapení tiše zabublal.

„Promiňte, komandére,“ omlouvala se Pazlar. „Poručíci.“ Hlavní vědecká důstojnice zadala příkaz do paddu, který držela v ruce, a holografická teleprezenční soustava Titanu ji opatrně přesunula do volného prostoru na levé straně můstku. Melořino štíhlé tělo bylo oblečené do služební uniformy namísto jednoho z nepraktických antigravitačních obleků, které nosívala, když se vydávala mimo pohodlné beztížné prostředí laboratoře hvězdné kartografie nebo svou kajutu.

Jelikož se Elaysianka narodila a vyrůstala v mikrogravitaci planety Gemworld, bylo Melořino tělo fyzicky neslučitelné se standardním životním prostředím Federace preferujícím gravitaci s hodnotou 1 g.

Riker otočil křeslo k Melořinu vznášejícímu se obrazu.

„Nadporučíku, předpokládám, že jste tady, protože vedoucí oddělení se konečně shodli na teorii o původu planety.“

„Ano, kapitáne,“ přikývla Pazlar. „Alespoň na základě toho, co se můžeme momentálně o planetě dovědět.“

„Většina z vás je stále přesvědčena, že prostředí této planety třídy M nevzniklo přirozeně?“ zeptala se Deanna.

„Ačkoli to možná někoho může překvapit,“ odvětila Pazlar, „odpověď zní ‚Ano‘.“

Riker se usmál. „Hm. Možná se ‚Kůl v plotě‘ nakonec vžije.“ Skutečné kůly v plotě ostatně také živé nebyly, vyráběly se.

Pazlar svraštila čelo s hřebeny ve tvaru V. „Pane?“

„To nic. Jak si vzpomínám, vy sama jste patřila k táboru, podle kterého má být prostředí planety přirozeným produktem evoluce.“

„To ano, kapitáne. Alespoň na začátku naší analýzy.“

„Co změnilo váš názor?“ zajímal se Riker.

„Abych si nepřisuzovala zásluhy, které mi nepřísluší, kapitáne, byli to Eviku a Chamish, kteří si všimli vzorce opakujícího se v celé řadě hvězdných soustav napříč celou asociací Vela a možná i mnohem hlouběji v kvadrantu Beta.“ Komandér Christine Valeová, první důstojnice Titanu, vstala z křesla po Rikerově pravici. „Pokud někdo na palubě Titanu měl šanci podobný vzorec najít, museli to být odborníci na xenobiologii a ekologii.“

„Souhlasím,“ kývla Melora. „Naneštěstí se má odbornost v těchto oborech erudovanosti našich specialistů na biosféru nevyrovná. Já se zaměřuji na kosmologii a fyziku velkých těles. Vzhledem k tomu, že jsme nenašli jasný důkaz inteligence, na jaký jsme narazili například u Strážců, musela jsem se nechat přesvědčovat o trochu víc.“

„Zní to, jako byste dostala, co jste potřebovala,“ pobídla ji Valeová.

Elaysianka přikývla. „Torvig a DruhoGen Modrobílý výpočty zkontrolovali – dvakrát, abych byla přesná – a výsledky mě nakonec přesvědčily.“

DruhoGen Modrobílý bylo označení osminohé umělé inteligence, které Riker před několika měsíci dovolil zůstat na palubě Titanu po skličujícím střetu hvězdné lodi s Modrobílého druhem, dávnou civilizací umělých inteligencí, jejíž členové o sobě hovořili jako o „Strážcích“. I když Riker nemohl popřít, že jim Modrobílý poskytl neocenitelnou pomoc při záchraně Titanu před zničením jak rukou jeho vlastního druhu, tak při útoku ničivé energie interdimenzionální nemesis Strážců zvané Ničitel, byl si také velmi dobře vědom, jaké problémy s sebou tato malá UI na jeho loď přinesla. Fakt, že Modrobílý při mnoha příležitostech porušil bezpečnostní a soukromé protokoly lodi – nehledě na to, že na krátký čas „dopomohl“ hlavnímu počítači Titanu dosáhnout plného vědomí –, nutil kapitána, aby si nadále dával pozor na veškeré soudy, které by Modrobílý mohl vynést. To, že jeho závěry byly potvrzeny výpočty praporčíka Torviga Bu-Kar-Nguva – choblického vědeckého specialisty, jehož vlastní vědomí záviselo z větší části na propojení přirozené biologické formy s bionickými vylepšeními, Rikera příliš na duchu nepovzbudilo.

Když si všiml, že ho Deanna zvědavě pozoruje ze svého místa po jeho levici, tvář mu zrudla. Vstal a urovnal si při tom uniformu.

„Pojďme k věci, nadporučíku. Co vás přesvědčilo, že tato planeta nedokáže sama vytvořit atmosféru tak jako miliardy jiných planet v celé galaxii?“

„Stručně řečeno to souvisí s rovnováhou plynů v atmosféře planety, kapitáne,“ odpověděla Pazlar. „Všimněte si, že senzory potvrdily rané předpoklady poručíka Chamishe, že poměru dusíkato-kyslíkových směsí osmdesátku dvaceti, jaký zde pozorujeme, mohlo být dosaženo pouze abiotickými procesy.“

„Jsme si tím jistí?“ ptala se Deanna. „Nemohla atmosféra planety vzniknout díky vzkvétající biosféře, kterou někdy nedávno vyhladila neznámá katastrofa?“

Pazlar zavrtěla hlavou a její jemné, bílé vlasy ji díky pobytu v bezpečném mikrogravitačním kokonu plavně následovaly až o zlomek sekundy později. „Žádný ze skenů, které jsme zatím provedli, neobjevil důkaz, že by na této planetě kdy existoval život, natož takový, který zanikl poté, co dal vzniknout atmosféře třídy M.“

Riker nebyl žádný vědec, dosáhl nicméně dostatečného vzdělání, aby věděl, že atmosféra všech planet třídy M je ve srovnání s těmi na světech bez života značně proměnlivá. Mrtvé planety mívají atmosféry, které postrádají volný molekulární kyslík, plyn, který se v podobě oxidů váže v planetární kůře, podobně jako tomu bylo před miliardami let na Marsu. Neživé světy, jejichž atmosféra byla ale „v rovnováze“, se běžně měnily v anaerobní peklo plné oxidu uhličitého podobné Venuši, pouště typu Marsu nebo v mrtvé „předvěké polévky“, jakou byl i je jmenovec Rikerovy lodi, Saturnův měsíc Titan.

Kapitán se zadíval Meloře do tváře. „Opravte mě, jestli se mýlím, ale v zásadě existují jen dva známé způsoby, jak vytvořit prostředí třídy M. Zaprvé dlouhodobým působením organické fotosyntézy nebo podobných bioatmosférických procesů na povrchu planety.“ Zdvihl jeden prst, ke kterému vzápětí přidal druhý. „A zadruhé technologií terraformace.“

„V zásadě ano, kapitáne,“ souhlasil Melořin obraz. „Důkazy nám poskytlo složení místní atmosféry. Naše senzory téměř stoprocentně dokázaly, že na této planetě nikdy žádná biosféra neexistovala. Doktor Chamish, náš starší ekolog, výpočty třikrát překontroloval.“ I když Riker Chamishe neznal dosud příliš dobře, věděl, že příslušníci jeho druhu jsou obecně nadáni schopností telepaticky komunikovat se zvířaty a že z jeho domovského světa, Kazaru, pochází řada nadaných ekologů.

„Okamžik,“ přerušila je Valeová. „Možná jsem se k průzkumu vesmíru dostala přes práci policistky, a ne přes laboratoře, ale i já vidím ve vaší metodice zjevnou chybu.“

Melora přikývla. „Asi máte na mysli, že bez ohledu na to, kolik výpočtů provedu, nemůžu uspokojivě dokázat, že na planetě nikdy nebyl život.“

„Přesně tak,“ ozval se zpoza taktické konzole komandér Tuvok. „Ale vám asi nemusím připomínat, že důkaz nepřítomnosti není ze své podstaty žádným důkazem?“

První důstojnice souhlasně přikývla a natočila křeslo k Tuvokovi. „Nedostatek důkazů dokazuje jen jediné: že nemáme dost důkazů.“

„Na rozdíl od důkazů o nedostatku,“ přisvědčila hvězdná kartografka. „Chápu. Ale na planetách, které vlastní biosféru mají, se po ní dají nalézt stopy. I malé, slabé biosféry o sobě dávají vědět, pokud máte dostatečně citlivé přístroje. A to naše senzory bez nadsázky jsou.“

Riker se zamyslel nad tenkou původní biosférou, která existovala v těsném sousedství jeho domovské planety – na Marsu. Marťanská ekologie, která byla v době, když pozemšťané objevili možnosti, jak ji studovat v relativně významné šíři, teprve v plenkách, odhalila pozůstatky biosféry jen díky stopám atmosférického metanu, který uvolňovala a udržovala jen lehce nad rovnovážnou úrovní. Pokud by na Marsu nezůstala relativně malá hrstka mrazuvzdorných původních podpovrchových netermofilních mikroorganismů, metan by velmi rychle fotodegradoval na základní prvky a rozptýlil se nebo byl absorbován. Ale dokud nikdo Mars neprozkoumal citlivým objektivem, byly tyto molekulární stopy nezjistitelné; zdálo se, že Mars se svou tenkou atmosférou bez kyslíku je v rovnovážném stavu, který odpovídá věčně mrtvé, neživé poušti.

„Ale přestože jsou naše přístroje špičkou v oboru,“ namítl Riker, „nemohl by existovat jiný, prastarý biologický indikátor, který dosud nikdo neobjevil – něco tak starého, že je doslova pohřben na samém dně, někde pod horninami?“

„Existuje hranice toho, jak moc staré podobné fosilní biosféry mohou být, kapitáne, roli v tom hraje atmosféra, kterou jsme zde pozorovali. Třída M je ze své podstaty s okolním prostředím v nerovnováze. Bez života, který ji utváří, se pokaždé mění v méně přátelskou – zvláště po několika desítkách milionů let.“

Deanna pokrčila rameny. „Lze předpokládat, že by místní atmosféru vytvářel život natolik cizí, jaký naše senzory prostě nedokážou rozpoznat?“

„Podle Evikua je to téměř nemožné,“ zamítla její návrh Melora. „Navíc to není pravděpodobné. Životní procesy, i ty nadmíru exotické, se vyznačují metabolismem, který využívá gradientů přírodní energie – to znamená, že energie v materiálech postupně klesá. Očekávatelné vzorce vnitřního uspořádání nahrazují zvyšující se vnější entropii. Ale tady jsme nic ani vzdáleně podobného nepozorovali.“

Riker kývl směrem k modré planetě na obrazovce. „Takže atmosféru tohoto světa nic neudržuje. Nebo alespoň nic, co jsme zatím poznali.“

„Přesně tak,“ souhlasila Pazlar. „Vlastně, Chamish i Bralik potvrdili, že kyslík z atmosféry proniká povrchem při procesu přirozeného zvětrávání, přestože jej štěpí exotické ultrafialové záření místního slunce. Jelikož zde neexistuje žádný zjistitelný proces, který by atmosféru udržel, za čas úplně zmizí. Většina volného kyslíku skončí v kamenitém povrchu a zbytek z větší části vyprchá do vesmírného prostoru.“

„Jinými slovy,“ dodal Riker, „to, co teď vypadá na pohled jako druhá Země, se jednou změní na druhý Mars.“

„Za předpokladu, že míra atmosférických změn zůstane v průběhu času relativně konzistentní, mělo by být možné u této… nebiogenní atmosféry odhadnout její přibližné stáří,“ podotkl Tuvok a pozvedl obočí.

I když Vulkánec v současnosti sloužil na postu taktického důstojníka, Riker poznal, že se v něm ozývá někdejší vědecká zvědavost.

„Moje oddělení se domnívá totéž,“ odvětila Melora. „Bralik zaměřila podpovrchové sondy na vrstvu horniny v hloubce, která časově odpovídá asi pěti milionům standardních let. A právě tam jsme našli určité stopy – jenže nebyly známkou života.“

„Jaký druh stop?“ divila se Deanna.

„Velmi tenkou vrstvu klendthia, která v této hloubce zřejmě obepíná celou planetu,“ vysvětlila Melora.

Riker přikývl. „Stejně jako vrstva radioaktivního iridia pod povrchem Země odpovídá době srážky s asteroidem, který před pětašedesáti miliony let vyhladil dinosaury.“

„Přesně tak,“ přikývla Melora.

„Klendthium,“ doplnil Tuvok, „je mimořádně vzácný minerál, na který jsem narazil pouze v souvislosti s vulkánskými terraformačními technikami, které se v minulosti používaly na loonkerijské základně na Klendthu.“

Odtud jeho název, hádám, pomyslel si Riker.

Deanna se otočila k taktickému stanovišti. „Očividně i jiné kultury používaly metody podobné vulkánskému kultivátoru atmosférických hodnot, komandére. Vulkán je pouze jedním z nejmladších uživatelů této technologie.“

„Přesně tak,“ potvrdila Pazlar.

„Zní to, jako bychom podle vás našli další,“ vybídl ji Riker.

„Tak moment,“ přerušila je Valeová a mávla před sebou rukama, jako by rozptylovala oblak kouře. „Nemůže tenhle ‚důkaz‘, o kterém se bavíme, jen ukazovat na něco, co mohlo dříve existující biosféru zničit?“

Melora zavrtěla hlavou. „Něco, co na planetě nezanechalo stopy miliard let biologického a chemického vývoje, které by mu musely předcházet? To se mi nezdá pravděpodobné. Ne pokud by nebyla zničena i samotná planeta – nebo alespoň provedeny geologické změny, které by byly patrné dodnes.“

„A co srážky komet?“ zeptala se Deanna. „Nemohly by složky současné atmosféry této planety pocházet z místního Kuiperova pásu?“

Melora si založila ruce na prsou, řeč jejího těla naznačovala skepsi. „Možné by to bylo. Zdá se ale, že místní soustava Kuiperův pás nemá. A takové impakty by po sobě musely zanechat geologické důkazy. Jakékoli. Tahle planeta je téměř zbrusu nová. Ani geologicky aktivní svět jako Země nedokáže zakrýt všechny staré jizvy.“

„Přidejte to k teorii o globální terraformaci, kterou zde někdo provedl před miliony let,“ pokračovala Deanna, „a máte pořádnou záhadu.“

„A možná ještě víc, zejména pokud zvážíte dva další faktory,“ doplnila ji Melora a šedé oči se jí začaly blýskat netypickým nadšením.

„Jaké?“ vyzvídal Riker.

„Telemetrii z našich sond a údaje dálkových senzorů. Ukazují, že několik přilehlých soustav obsahuje tělesa, jejichž profily se přibližně podobají této planetě –“

„Kůlu v plotě.“ Riker se na okamžik podíval Deanniným směrem, aby zdůraznil své odhodlání držet se svého pojmenování, jak jen to bude možné.

„Kůlu v plotě?“ Zamračený výraz, který Meloře z obličeje před chvílí zmizel, se najednou vrátil.

„Dočasný název. Bude muset stačit, dokud nepřijdeme na něco lepšího, nadporučíku,“ ušklíbla se na půl úst Deanna.

Melora se na poradkyni nechápavě zahleděla. „Tak dobře.“ Zaměřila svou teleprezenci zpět na Rikera a dodala: „Tak tedy Kůlu v plotě, kapitáne. A vypadá to, jako by tam mohla být celá řada dalších Kůlů – na pohled planet třídy M, které ale zřejmě vznikly nekonvenčními prostředky.“

„Řada záměrně terraformovaných planet, které se táhnou napříč celým sektorem nebo i dál?“ divila se Valeová. Nezněla však úplně přesvědčeně.

Deanna si naopak z diskuze vybrala tu optimističtější stránku. „Proč ne? Už máme důkazy, že starobylé druhy přenášely celé humanoidní společnosti z jedné sluneční soustavy do jiné. Některé z těchto zásahů mohly dokonce zahrnovat záměrné, soustavné genetické úpravy přemístěných inteligentních druhů.“

„Přesně tak,“ souhlasila Melora. „Není příliš těžké si představit, jak dávno zmizelá mimozemská civilizace podobně upravovala celá planetární prostředí. Možná jsme na cestě k definitivnímu vyřešení této záhady. V dosahu naší současné pozice se nachází několik dalších Kůlů v plotě. A pokud některý nebo všechny vypadají jako uměle vytvořené, pak bychom mohli získat představu, jak přesně toho docílili. Když budeme mít štěstí, možná narazíme i na nějaké technologické pozůstatky.“

V návaznosti na Melořino narůstající nadšení, Deanna dodala: „A pokud budeme mít opravdové štěstí, mohli bychom najít i neporušené přístroje nebo čitelná počítačová data, která by nám mohla poskytnout návod, jak zpětně vytvořit technologii, kterou tito dávní terraformátoři používali.“

Riker stál mlčky před Laveniným stanovištěm a prohlížel si obraz mrtvého světa, na kterém by mohl existovat život, jehož majestátní, věčná rotace rychle přinášela zobrazené polokouli noc. Možnost získat dávno zapomenuté poznatky, které kdysi učinily mrtvý svět – nebo možná i nespočet jiných mrtvých světů – schopným nést život, byla lákavá.

Federace se stále ještě zotavovala z devastace, kterou na ní minulý rok napáchali Borgové. Zpustošili Denevu, stejně jako části Vulkánu. Mimo Federaci pak při invazi utrpěl kruté ztráty i Qo’noS. Pokud by zde skutečně existoval prostředek k urychlení obnovy zničených světů, zasloužil si vážnou pozornost jak kapitána, tak celé posádky Titanu.

Ale k podobnému objevu se vázala i nezanedbatelná dávka opatrnosti. Riker si byl vědom nebezpečí představovaného projektem Genesis – terraformačním úsilím Federace z minulého století. Nejenže Genesis prokázal, že než jako prostředek tvorby nové planety je mnohem účinnější coby zbraň likvidující původní biosféru, ale mocná síla přeměňující hmotu na molekulární úrovni známá jako Vlna Genesis nedávno ohrozila i samotnou existenci Federace.

Jakmile jste vypustili džina z lahve, bylo obvykle obtížné dostat ho zpátky dovnitř.

Ale možná si můžu dovolit nechat etické úvahy na později, uvažoval Riker a v duchu se káral, že myslí zbytečně dopředu. Ani nevíme, jestli ta věc ještě existuje – pokud vůbec někdy skutečně existovala.

Otočil se k Laveně a řekl: „Poručíku, vyžádejte si od nadporučíka Pazlar souřadnice nejbližší vybrané soustavy a zadejte kurz, nejvyšší rychlost.

Zjistěme, jestli nám popřeje štěstí.“

KAPITOLA DRUHÁ

Navzdory veškerým snahám vyčistit si před meditací disciplinovaně mysl, se Tuvokovy myšlenky toulaly minulostí. Seděl za pultem staré pilotní konzole Hvězdné flotily, v krátkých intervalech vysílal opakované zprávy, které zůstávaly bez odezvy, a pozoroval skrz zakřivený průzor z průhledného hliníku, jak se k němu neúprosně přibližuje měsíc pokrytý krátery. Ve vesmírném prostoru za okny se rýsovala joviánská planeta skrytá v polostínu, jejíž okrově slonovinová mračna se svíjela silou prudkých cyklonů. Poblíž částečně zakryté východní polokoule obíhala satelit sotva viditelná asymetrická kosmická loď.

Tuvok se otočil doleva a spatřil, že u řízení raketoplánu sedí jeho starý přítel a nadřízený důstojník, halkanský pilot Lojur.

„Škoda, že to nebyl Fujitsubo a tým L. J. Akaara, kdo ty lidi vystopoval, praporčíku,“ prohlásil Lojur rozverným tónem, který však prozrazoval mnohem vážnější emoce, jež se snažil svou poznámkou skrýt. „Už jsem se zmínil, jak se mi tato mise protiví?“

Tuvoka nijak výrazně nepřekvapilo ani nefascinovalo, že se ocitl na palubě raketoplánu Amagiri, jednoho z doprovodných plavidel U.S.S. Excelsior z dob, kdy na hvězdné lodi sloužil jako jeden z vědeckých důstojníků. Měsíc, ke kterému se Amagiri blížil, obíhal Eurymede VI, plynného obra vzdáleného asi parsek od klingonského prostoru. Kapitán Sulu využil na tuto misi všechny raketoplány kotvící na Excelsioru, který utrpěl rozsáhlé škody v bitvě s odpadlickými Klingony; Excelsior momentálně potřeboval každou dostupnou pomoc, aby mohl provést opravy a postarat se o desítky zraněných.

„Jsem si jistý, že takovýto úkol nepovažuje za příjemný nikdo, nadporučíku,“ slyšel Tuvok sám sebe. „Naše mise je však jasná. Nemůžeme těm lidem dovolit zařízení aktivovat. A jsme oprávněni použít veškeré prostředky nezbytné k jeho splnění.“ Tuvok si vzpomněl, že v době mise na Eurymede byl jen obyčejným praporčíkem. Nehledě na přátelství, opravdu tenkrát hovořil se svými nadřízenými tak pedantsky?

„Jsme tu, abychom přístroj zabavili,“ zachmuřil se Lojur.

„Jak říkají pozemšťané: ‚Dovnitř, ven a nikdo nezraněn.‘“

Tuvok přikývl. „To by bylo ideální. Zda však tohoto výsledku dosáhneme, nebo ne, do značné míry závisí na jednání korzárů, kteří zařízení zadržují – pirátů, kteří – smím-li dodat – stále ignoruji má volání. Tuvokův zrak kmital sem a tam mezi ovládacími konzolemi a pohybujícím se plavidlem, které se každým okamžikem zvětšovalo.

„Piráti? Myslel jsem, že jsou to uprchlíci.“

„To nám řekli oni, nadporučíku. Faktem ale zůstává, že se do jejich rukou dostala ilegální technologie, která ohrožuje nejen celou tuto sluneční soustavu, ale možná i jiné.“

„Připravte mi odhad škod té druhé lodi, praporčíku,“ nařídil Lojur.

Tuvok si pomalu se blížící loď prohlížel předními průzory, zatímco prováděl další senzorový sken. Díky Lojurově přesné manipulaci s Amagiriho fázery byla jediná torpédová komora druhého plavidla viditelně spálená a roztavená.

„Warpový pohon má mimo provoz, ale bezprostřední protržení jádra, zdá se, nehrozí. K dispozici má minimální impulzní pohon a podporu života, takže uletět nám nemohou.“

„Můžou aktivovat to zařízení?“ zajímal se Lojur.

„Plavidlo má jen jednu torpédovou komoru, která však utrpěla značné škody,“ poznamenal Tuvok.

Komunikační konzole po Tuvokově pravé ruce zablikala, a ohlásila tak příchozí vysílání. Poklepal na panel, na kterém se rozsvítila malá obrazovka zobrazující smutnou, ztrhanou tvář postaršího humanoida.

„Prosíme, plavidlo Hvězdné flotily. Stáhněte se. Nechte nás.“

„Tady nadporučík Lojur z hvězdné lodi Federace Excelsior,“ představil se velitel. „Obávám se, že to nebude možné. Zadržujete zařízení typu Genesis, které porušuje zákony Spojené federace planet. Jde o ilegální zbraň hromadného ničení.“

„Ve špatných rukou možná ano. Je to ale i nástroj stvoření. A ujišťuji vás, nadporučíku, že brzy nebudeme mít žádné – ne, pokud ho aktivujeme. Jakmile Genesis splní svou funkci, získáme novou, živoucí planetu, na které se usadíme.“

„To nebude možné,“ opáčil Tuvok. „Vaše torpédová komora je nefunkční. Nedisponujete vhodnými prostředky použít zařízení způsobem, který by vám přinesl kýžený výsledek. Navíc Genesis nikdy neprokázal trvalé, stabilní výsledky.“

„Nevěřím vám. Tato technologie umí zázraky. Vaše Hvězdná flotila sama uznala, že dokáže oživit mrtvé.“

Tuvok, který se osobně setkal s velvyslancem Spockem, věděl, že poslední tvrzení nelze popřít. Chápal ale, že přiznáním tohoto faktu nahlas nic dobrého nezíská.

Lojur se zamračil na obraz starce na malé obrazovce ovládací konzole. „Můj vědecký důstojník má pravdu. Pokud se pokusíte zařízení použít, spustíte neřízenou detonaci, která zabije všechny na palubě obou našich plavidel. Předejte nám je, a soud Federace k vám bude shovívavý. Ale když je odpálíte, budete –“

„Kdyby jen byla Federace tak aktivní při ochraně pohraničních světů před Klingony, jako je při utajování vojenských tajemství! Flotila neudělala nic, aby zabránila Klingonům anektovat náš domovský svět a z nás udělat uprchlíky. Dluží nám pomoc, nemá nás omezovat.“

„I kdybyste uspěli a s využitím Genesis si vytvořili na tomto měsíci nový domov,“ pokračoval Lojur, „jak dlouho, myslíte, že bude trvat, než Klingoni zjistí, co jste udělali, a zase vás vyženou?“

Zamyšlené ticho, které následovalo, přerušil Tuvok: „Klingoni vás zcela jistě znovu napadnou, sotva zjistí, že jste svět vytvořili pomocí Genesis, který – mám ten silný dojem – jste odcizili jim.“ Tuvok samozřejmě neměl pro své tvrzení jediný hodnověrný důkaz, ale mezi důstojníky Hvězdné flotily bylo veřejným tajemstvím, že klingonským špionům se podařilo získat řadu utajovaných informací o projektu Genesis – dat, která mohli zkorumpovaní klingonští zpravodajští důstojníci prodat soukromým překupníkům s technikou ochotným investovat nespočet darseků do úplatků.

„Prosím,“ naléhal dál stařec. „Jsme jen uprchlíci. Nepředstavujeme pro vás hrozbu.“

„Tak to dokažte,“ snažil se dál Lojur. „Vezměme to zařízení a bezpečně ho zlikvidujme. Můžete Federaci požádat o pomoc. Pokud budete ochotni spolupracovat, osobně se zaručím, aby –“

Stařec ho nenechal domluvit. „Jestli se pokusíte vstoupit na naši loď, aktivuji zařízení přímo tady na palubě.“

„To by nebylo moudré rozhodnutí,“ opáčil Tuvok. „Jakmile se začne vytvářet vlna Genesis, proces bude nezastavitelný. Nekontrolovaný výbuch zničí měsíc, plynného obra, kterého obíhá, a možná i zbytek této soustavy.“

„Tak ustupte.“

„To nemůžeme,“ opakoval Lojur.

Tuvok přikývl. „Přesně tak. Planeta, kterou tento měsíc obíhá, hostí složitý ekosystém a možná i inteligentní život.“ Ačkoli nebylo dosud potvrzeno, že by se mezi stády obrovských medúzovitých tvorů, kteří se živili jednoduššími formami života nacházejícími se v oblačných pásmech planety, objevil vyšší stupeň inteligence, nebylo možné popřít, že tvorové jsou živí a součástí vzkvétající ekosféry. Rovněž bylo pravdou, že tento svět by snadno nenávratně poškodila i řada běžných přírodních jevů od radioaktivních proudění z planetárního jádra přes místní silné sluneční erupce až po záření ze vzdálených supernov. Dobře věděl, že podobnými událostem by nezabránil on ani nikdo jiný.

Nehodlal ale dát nelegálním činům odpadlíků o nic víc pravomocí, než kolik si jich diktovala příroda.

Mírné zkreslení způsobené subprostorovými komunikačními pásmy nijak neubralo z hlasu starého muže na ocelovém zatvrzení. „Udělám to, jestli se nestáhnete, přísahám. A to hned. Nepokoušejte mě. Prosím.“

„Vzdejte se a vydejte nám to zařízení,“ odpověděl Lojur starci neoblomně. Odmlčel se, aby se zhluboka nadechl. „Máte minutu na to, abyste vyhověl, jinak zahájíme palbu.“

„To nesmíte. Na palubě je dvaadvacet dalších, nadporučíku. Ženy. Děti.“

„Přemístěte je do únikových modulů a my je zachráníme.“ Tuvok stiskl na konzoli několik tlačítek, aby aktivoval zaměřovací systémy raketoplánu. Poté opatrně nabil jedno z mála fotonových torpéd, které s sebou Amagiri nesl. Pak se podíval směrem k Lojurovi, který si symbolicky přejel prstem po hrdle. Tuvok přerušil vysílání z kokpitu. „Má nás, praporčíku,“ pronesl Halkan. „Ocitli jsme se v patové situaci.“

Tuvok sloužil po Lojurově boku několik let a domníval se, že nadporučíka docela dobře zná. Věřil, že důkladné pochopil jeho kulturu a její hluboce zakořeněný pacifismus. Poručík Akaar kdysi popsal halkanskou filozofii míru za každou cenu – měl-li použít Akaarova vlastní slova – natolik hlubokou, že

„Vulkán díky ní vypadá jako Romulus“.

„Nemusí to být pat, nadporučíku. Ne, pokud zasáhneme dřív, než uprchlíci zařízení aktivují. Jakmile Genesis detonuje, nezastaví ho ani salva fotonových torpéd.“

Lojurovy tmavé oči zračily zoufalství. „Sám jste tu loď viděl, praporčíku. Potvrdil jste, že na palubě je třiadvacet humanoidních známek života, přesně jak říká.“