Copyright © Rudolf Havlík, 2022

Photo © Marlene Film Production, s.r.o., 2022

All rights reserved

Citace z knihy L. M. Alcottové

Malé ženy (Knižní klub 2009) v překladu Jany Kunové

ISBN 978-80-249-4835-5

Věnováno Julii

„Jedna ženská vidí někdy dál

než pět mužských s dalekohledem.“

Jan Werich

1.

Večerní park září. Záplava světel uprostřed Střeleckého ostrova vybízí svou atmosférou k návštěvě každého. Venkovní letní kavárna je v tak parné dny, jako je tento, doslova napěchovaná k prasknutí. Na volném prostranství stojí stoly různých tvarů a z různých materiálů, doplněné židlemi všech možných stylů. Ležérní bazarový styl obléhá dřevěný stánek a jeden starý přívěs, zdařile předělaný na kavárničku. To vše obestavěné květinami a osvícené girlandami, které ponořily okolní park do zlatavého letního světla. Lidé stojí fronty na večerní osvěžení a posedávají u malého pódia, na kterém hraje jakási lokální kapela na saxofon a klávesy. Další horký letní den v Praze právě skončil.

U kovového zdobeného stolečku uprostřed kavárny sedí u stolu mladá dívka. Zdánlivě osamělá, jakoby ztracená uprostřed všeho chaosu, který kolem pozvolna proudí. Čeká. Nervózně poklepá nohou, oblečena v letních květovaných šatech a se zrzavými vlasy staženými do ohonu. Rozhlédne se. Znovu nervózně zaklepe neklidnou nohou a povzdechne si. Podívá se na hodinky. V tu chvíli se k jejímu stolku přiřítí Kateřina, její matka, v podnikatelském sáčku, černých vysokých kalhotách, bílé halence a s minimalistickou kabelkou. Udýchaně se vrhne k dceři a políbí ji na tvář. Ještě ji rychle obejme a stiskne.

„Ahoj broučku!“ vydechne Kateřina a sesune se naproti na židličku. Kabelku ledabyle odloží na zem.

Její dcera Agáta se na ni povzbudivě usměje. „Ahoj mami.“

U stolečku se objeví číšnice a Kateřina upře svou pozornost na ni. Rychle si objedná. Svět kolem ní je neustále v pohybu. Člověk má pocit, že Kateřina někam neustále spěchá. Právě jí bylo čtyřicet dva a ona stále nezadržitelně žene kupředu a nemá čas se na dlouho zastavit, nejspíš by jí něco uniklo.

„Espresso, ale to malinké, bez cukru, bez mléka. Máte k tomu vodu? Jo? Tak normální. Skvělé. Díky.“

Konečně se trochu uklidní. Aspoň na okamžik. Soustředěně se zadívá na dceru a po chvíli pronese: „Kdy jsi mi takhle vyrostla, co?“

Agáta už matku nějaký ten pátek zná, a tak se usměje. „Když jsi prosazovala změny zákonů ve Sněmovně?“

Kateřina se unaveně zaškaredí. „Au. To byla řečnická otázka…“

„Já vím. Jak to dneska jde?“

Kateřina se na chvíli zamyslí. Ne, že by nad něčím přemýšlela, jen jí ta otázka pokaždé připadá trochu legrační.

„Jako vždycky, miláčku. Než se milí poslanci dokázali shodnout na programu schůze, byl čas na oběd a po obědě už se bohužel dostatečný počet zákonodárců nesešel, a tak se po zbytek dne hádali a obviňovali, kdo za to může. Já ti řeknu, je to k neuvěření, že tahle země vlastně vůbec nějak funguje.“

„Však ty si s tím nějak poradíš,“ prohlásí Agáta a napije se vody s citronem. Potom se podívá na obálku, kterou celou dobu držela nervózně v rukou.

Kateřina si toho hned všimne. „Co to je?“ Zvědavě se na Agátu zadívá.

Agáta nic neřekne, jen postrčí obálku po stole směrem ke Kateřině. Ta si ji prohlédne, se zájmem otevře a vytáhne papír, který začne studovat. Jen chvilku. Už totiž tuší, co tam bude napsáno. Zná svou dceru dobře a ví, že tohle je okamžik, který změní její život navždycky. A taky že ano. Kateřina vykřikne radostí a vrhne se Agátě kolem krku, až skleničky na stole zavrávorají a stůl se povážlivě zakývá.

„Panebože, to je skvělý!!! Vzali tě! Tedy, já jsem o tom samozřejmě nepochybovala… Sakra, pozor, promiňte…“ Kateřina roztržitě posbírá skleničky ze stolu a srovná je. Pak se posadí zpátky a ještě jednou nahlédne do papíru, aby se ujistila, že je to pravda. Lidé se po nich se zájmem ohlížejí, protože každý takový projev se neobejde bez pozornosti.

„Děkuju, ale já…“

„Copak? Haló! To je Londýn! To sis přece přála. To je ohromný úspěch!“

„No, ale bude to stát hrozně peněz…“

Kateřina pokrčí čelo a zatváří se zamyšleně. Dokonce na chvíli svraští obočí. „To sice ano, ale to stojí roční rozpočet na obranu taky.“

Agáta zakroutí očima. „Mami, tohle není politika. Tohle je škola. Dost drahá škola a k tomu všemu v Anglii!“

„Ano, ano. To mě trochu štve, protože ti nebudu moct kecat do života, ale… aspoň mám kam jezdit na víkend.“

„Ty nemáš čas jezdit na víkend.“

„Udělám si ho. A s penězi si nelam hlavu. Vezmu vedlejšák v noci za barem. Figuru mám ještě dobrou.“ Kateřina se zavrtí na židli, jako by svá slova chtěla potvrdit, a Agáta zvedne oči v sloup. Pravda ale je, že Kateřina vypadá skvěle. Vždycky vypadala. Kateřina na dceru spiklenecky mrkne.

„Mami! Ach jo. Jak bys chtěla vzít vedlejšák, co? To bys musela dělat v nonstopu. Už tak jsi v práci od nevidím do nevidím, ale děkuju!“

„Říkalas to tátovi?“

„Jo. Říkal, že budeš vřískat nadšením.“

„No vidíš. A měl pravdu. Jak se má?“

Agáta se konečně uvolní a opře se o židličku. „Jo, má se dobře. Naposledy mi volal myslím z Patagonie. Říkal, že je na stopě zcela unikátnímu hmyzu, ale ten latinskej název po mně fakt nechtěj.“

Kateřina pokývá hlavou. „Takže všechno při starým. To je dobře.“

„Jo, všechno při starým,“ odvětí Agáta.

Kateřina se k ní nakloní a chytne ji za drobnou ruku. Ty dvě jsou si podobné jako vejce vejci.

„To se nějak zvládne. Naštěstí jsem chodila otrhaná a šetřila každou korunu celý život, takže si s tím poradíme.“

„Dobře… Děkuju.“

Kateřina chvíli mlčí, pak se mimoděk rozhlédne kolem sebe a zdá se, že až teď si konečně uvědomí zdejší krásu a opojnou atmosféru. Pak se spiklenecky nakloní k Agátě.

„Poslechni, já mám taky jednu novinu.“

„Jo? A jakou?“

Kateřina zakroutí hlavou, jako že je to tajné, a chvíli Agátu napíná. Opatrně se rozhlédne, jestli je nikdo neposlouchá, a potom pokračuje: „No… Je to taková… věc. Nevím, jak to přesně…,“ leze to z ní jako z chlupaté deky. „Takhle, jsem těhotná,“ vyhrkne najednou s kamennou tváří.

Agáta nevěří vlastním uším. Ještě chvíli jí trvá, než jí ta slova doputují do mozku a neurony je stihnou správně zpracovat. „Cože??? Mami??? Jak? A s kým?“ Je v šoku. To přece nemůže být pravda!

Kateřina se hodnou chvíli tváří vážně, ale potom se rozesměje na celé kolo. „Nejsem. Nejsem těhotná,“ přizná a rychle dodá, „a jak s kým? Chceš říct, že nemám s kým?“

„No a máš snad?“ Agáta se na matku zadívá. Teď jí ten fórek vrátila.

„Nemám, no… Ještě to tak.“

„Tak vidíš.“

Číšnice donese Kateřině malé espresso a Kateřina si do něj hned vysype cukr a zamíchá ho lžičkou.

„Jde o tohle. Podívej, ono se to tak nějak sešlo a hodně jsem o tom přemýšlela a ty už jsi velká holka a budeš teď studovat v zahraničí a bude z tebe samostatný člověk, po kterém se mi bude k smrti stýskat. Ale bylo by dobré, abych ani já neustrnula a posouvala se pořád dál, protože mě moje práce baví a chci, nebo takhle, chtěla bych dokázat ještě víc. Vždyť mě znáš, je to se mnou těžký, a nakonec jsem si řekla, že tedy, jaksi, že to není vůbec špatný nápad a že ano.“

Agáta, která přikyvuje a snaží se sledovat matčin zmatený tok řeči, se zamračí a chvíli čeká, jestli přijde nějaká pointa, protože ta věta by ji podle jejího názoru nutně potřebovala. Je ale ticho a Kateřina se tváří skoro vítězoslavně, jako kdyby Agátě právě sdělila neuvěřitelnou novinu.

„To je skvělý…,“ vyhrkne Agáta.

„Jo?“ rozzáří se Kateřina.

„No… a co?“

„Co co?“

„Na co že ano? Na co jsi řekla ano? Mami, vždyť já vůbec nechápu, o čem to proboha mluvíš?“

„Já jsem ti to neřekla?“ Kateřina dělá, že nechápe, ale Agáta moc dobře ví, že máma jen hraje divadlo. Neřekla jí to, protože asi neví, jak na to. Agáta na ni upře svůj pohled, jako rodič na nezletilou, a Kateřina sklopí na chvilku oči.

Nakonec sebere odvahu a kápne božskou. „Aha. Já… já budu kandidovat na prezidentku.“

„Prosím?“

Kateřina zvedne ruce na svou obranu a mateřsky se na Agátu zadívá. „Já vím. Já vím, ale vzpomínáš, co jsem ti říkala? Tenhle svět lze změnit pouze tak, že se budeme doopravdy snažit, a po tom všem, co se tu dělo, je třeba, aby… aby… aby někdo zkusil vrátit tomu úřadu vážnost, smysl a čest. Proč bych to nemohla zkusit já? A navíc… já to chci děsně vyhrát.“ Kateřina mrkne na Agátu a ta zaboří hlavu do dlaní.

„Mami, ty bys byla úplně boží prezidentka, ale…“

„Ale?“

„Ale každej na tebe bude nadávat. Budeš pořád všude vidět a… budou tě soudit, komentovat…“

Kateřina se zasměje. „Třeba budou. A třeba ne. Zapamatuj si, nikdo nikdy neudělá všechno správně. Nikdy se nezavděčíš všem. To ani nejde. Ale můžeš se pokusit měnit svět tak, aby z něj bylo aspoň o trochu lepší místo k žití, co myslíš?“

„Já vím, to mi říkáš od mala.“

„No vidíš! A kdo jede do Londýna, hm? Brouček Agáta!“

„Nejsem žádný brouček.“

„Ale no jo… Pro mě jsi. Vždycky jsi byla a vždycky budeš, až do smrti smrťoucí.“ Kateřina se usměje, podívá se na hodinky a lekne se. V rychlosti si posbírá své věci, dopije kávu, políbí Agátu a vyhrne se od stolu. „Ježíši, to je hodin. Musím zase letět zpátky! Snad už s těma obstrukcema skončili. Už by bylo načase, řeknu ti, protože ten zákon je rozhodně potřeba posunout dopředu. Pak ti povím, co jsem na něm vylepšila, jo? Musím pádit, proboha.“

Agáta se ve spěchu postaví. Kateřina ještě rychle vytáhne z kapsy telefon a přidrží si Agátu u sebe. „Ještě fotku. S maminkou! Pojď, ať mám vzpomínku.“

Potom se Kateřina na dceru zadívá, chytne ji za ramena a pohlédne jí do očí. „Neboj se, stejně to nevyjde. Copak by v tomhle mužském světě někdo mohl chtít za prezidentku ženu?“ Usměje se, rychle Agátu políbí a spěšně vypluje z kavárny a zmizí jako přízrak, který se ztratil v temnotě letní noci.

Agáta se pro sebe usměje a napije se kávy.

Najednou se Kateřina objeví znovu vedle ní a Agáta se lekne, až by se v ní krve nedořezal. Nezmůže se ani na žádnou reakci, protože Kateřina ji ještě jednou políbí. „Miluju tě.“ Mrkne na Agátu a zase zmizí. Tentokrát nadobro.

Agáta jemně zavrtí hlavou, posadí se zpátky na židličku a zadívá se na hladinu Vltavy, po které plují snad stovky osvětlených lodiček a v dáli září do noci Karlův most.

2.

Na Staroměstském náměstí je plno. Úplně plno. Nedá se hnout ani tam, ani zpátky. Vzduchem víří české vlajky a prostorem se nesou hlasy desetitisíců lidí, kteří dnes přišli oslavit slavnostní chvíli. Reportérské vozy jsou zaparkované na místě pro techniku a všude kolem panuje tradiční mediální zmatek. Nikdo nechce zmeškat tuhle historickou chvíli. Lidé začínají skandovat a hluk se nese až do budovy, ve které stojí před balkonem Kateřina společně s Agátou. Obě mají v obličeji stále ještě trochu překvapený výraz a Agáta se podívá na matku. „Co teď?“

Kateřina na ni pohlédne, chytí ji za ruku a natáhne hlavu k otevřenému balkonu. Potom se na ni usměje. „Mávej.“

Společně vyjdou na balkon a lidé dole pod nimi propuknou v jásot. Všechno se najednou zastaví v jednom ohromně malém a nekonečném historickém okamžiku, kdy se Kateřina Čechová stala první českou prezidentkou.

Moderátoři dole pod balkónem se předhánějí v komentářích k situaci: „Toto je naprosto neuvěřitelná událost! Tohle opravdu nikdo nečekal! Lidé se začali scházet zde na náměstí spontánně už od rána a atmosféra tady je doslova nepopsatelná. Kateřina Čechová se stala českou prezidentkou a je společně se svou slovenskou kolegyní jednou z mála žen v tomto úřadu na celém světě. Kateřina Čechová není v politice žádným nováčkem. Začínala jako překladatelka a tlumočnice pro ministerstvo zahraničí, přátelila se s Václavem Havlem a mnoha dalšími, později převzala významnou roli v Českém helsinském výboru, který se dlouhodobě soustřeďuje na dodržování lidských práv a jehož se stala předsedkyní. Vzhledem k její popularitě a trpělivé a obětavé práci ji Poslanecká sněmovna zvolila ombudsmankou České republiky. Kateřina Čechová je rozvedená, má dvaadvacetiletou dceru Agátu a dle svých slov má svůj vztah prožitý, vyřešený a uzavřený, a chce se soustředit zejména na svou práci, která je pro ni hned na druhém místě – za její dcerou, která ji v její práci plně podporuje. Prezidentka Čechová si momentálně ani nedokáže představit po svém boku někoho nového.“

3.

Je léto. Parné léto. Hlavní město je doslova rozžhavené a nebe nad Prahou vymetené a modré jako šmolka. Pražané se snaží po práci najít aspoň kousek stínu a posezení u chladivého osvěžení, tedy aspoň ti, kteří před tou horkou vlnou ze Sahary nedokázali odjet na dovolenou k vodě. Musí stačit Vltava.

Městem projíždí prezidentská kolona. Čtyři černé vozy, vpředu dvě motorky a jako druhý uprostřed jede vůz paní prezidentky Kateřiny Čechové. Na dveřích vozu je vkusně vyvedený lvíček a vepředu dvě vlaječky České republiky. Ve voze sedí Kateřina. Je perfektně upravená a zamyšleně se dívá z okénka. Má za sebou už přes dvě stě dní prezidentské služby.

Motorky razí cestu koloně. Zahnou na vedlejší silnici. Na chodníku se zastaví dítě, které se snaží na auto zamávat. Maminka ho drží za ruku. Kateřina to zpozoruje, stáhne okénko a rychle dívce zamává nazpět. Potom okénko zavře, protože se na ni nesouhlasně otočí šéf její ochranky, ale Kateřina se rychle zadívá z okénka a dělá, že o ničem neví. Muž v černých brýlích se obrátí zpět a vymění si s řidičem výmluvný pohled. Kateřina je moc neposlouchá, ale s tím se musí smířit. Řidič vozu se soustředí na řízení a v uchu má odposlouchávací zařízení.

Ve třetím voze kolony sedí Jana a Marek, poradci Kateřiny Čechové. Marek se probírá složkou papírů a Jana hbitě pracuje na tabletu. Oba jsou cele zabraní do práce. Všechno probíhá skoro automaticky. Systematická a pedantická třiatřicetiletá Jana se soustředí na kontrolu tabulek, které jí s železnou pravidelností přistávají v mejlu jako neposedné mouchy, a uvolněný čtyřicátník Marek s brýlemi s kostěnými obroučkami listuje záplavou papírů, které je potřeba rychle strukturovat, než dojedou na místo.

Marek se ohlédne na Janu, která je plně zabraná do práce. „Kolik potřebuješ času na to setkání se zdravotníma sestrama?“

Jana nezaváhá ani vteřinu: „Aspoň tři hodiny.“ A odešle další e-mail.

„Cože? Tři hodiny? To nejde. Nesedí to. To se vůbec nevejde do plánu. Koukala ses na to vůbec? Musíš to dát za dvě. Nejlíp za hodinu.“

„To určitě. Tohle je důležitý. Tři hodiny. Míň ani ťuk.“

„Dvě…“

„Dvě a půl.“

„Ach jo. Co tam bude dvě a půl hodiny dělat? Koukat na Pána prstenů?“

„Dvě a půl…“

„Dobře,“ rezignuje Marek a rychle si to zapíše do listin a něco škrtne. Pak ještě něco. Papír podá automaticky Janě, ani se na ni nepodívá. Není důvod. Jsou sehraní. Sice jsou každý z jiného těsta, ale vědí, co mají dělat, a neplýtvají zbytečnostmi, protože na to nemají čas. Mají práci a na starost nejdůležitějšího člověka v zemi. U toho není prostor na zbytečné emoce, i když by Marek Janu někdy nejraději zaškrtil, což Jana moc dobře ví. Ona sama by ho nejraději shodila ze skály. Ten jeho dokonalý vzhled a uvolněné chování. Jana zavrtí hlavou, aby zaplašila neklidnou myšlenku. Podepíše papír, který jí Marek podal, a vrátí mu ho zpátky. Ten si ho vezme a zastrčí automaticky do desek. Oba dva fungují jako přesně naprogramovaný stroj na organizaci času.

Další papír proletí na zadním sedadle. „Podpis. Tam dole.“

Jana dokument ihned podepíše a Marek si ho vezme zpátky. Oba u toho dělají vlastně něco zcela jiného. Janě zazvoní telefon.

Marek je na ten podivný tón alergický. Musí ji donutit, aby ho změnila. Zní to jako robot z planety Cyklon. Přesně jako Jana. Upjatá, přesná a zorganizovaná. Oblečená v šedém kostýmku s bílou halenkou. Nic na ní není navíc. Všechno musí být přesné. Marek by se vsadil, že Jana má pod kontrolou i každý svůj vlas a všechny sedí přesně na místě, aby ji nenaštvaly, protože to nechce nikdo. Proboha, už ať to zvedne.

Jana hmátne po telefonu. „Kancelář prezidentky Kateřiny Čechové, jak vám mohu pomoci? Vydržte, jasně, chápu. Nevysvětlujte to, je to zbytečně zdržující, pošlete mi všechno e-mailem, odpovíme na to v nejkratším možném čase. Ano. Ano, ne. Ano, díky. Na shledanou.“ Jana položí telefon.

Marek si zapisuje do papíru další schůzku. „Kdo to byl?“

„Máma,“ utrousí Jana a zaboří hlavu do tabletu.

Marek na ni zůstane civět, dokud to Janu neznervózní a nepodívá se na něj.

Pak vydechne: „Zahraničí potřebuje okomentovat zvýšení cen palmového oleje.“

„Aha.“

„No tak vidíš, tak se věnuj svýmu, jo?“

Kolona přijíždí k Čechovu mostu a u křižovatky před filozofickou fakultou je na stáncích s tiskem nové číslo lifestylového magazínu a na titulní straně prezidentka Kateřina Čechová. Oblečená je v nádherných šatech, opírá se o ruku a vesele se usmívá do nebe. Titulek hlásí, že „Kateřina Čechová je patrně nejkrásnější prezidentka světa“.

Kolona projede křižovatkou, zmizí v zatáčce a najede na most, ze kterého je nádherný výhled na Pražský hrad. Vyšplhá se nahoru kolem Jeleního příkopu a podél Belvederu dojede až na Pohořelec, odkud se vydá po kočičích hlavách směrem k Hradu.

Na vedlejší silnici na křižovatce před hospodou U Černého vola zastaví motorkáři z kolony starší dodávku s veselým polepem na karoserii, aby prezidentská kolona mohla nerušeně projet. Na červeném transitu, který má svá nejlepší a možná i ta nejhorší léta už za sebou, je karikatura svalnatého muže s vystouplou bradou a nápisem „Petr Mareš to zařídí“. Za volantem sedí statný černovlasý padesátník Petr Mareš se svým dvaadvacetiletým synem Matějem. Petr se opře o volant a sleduje projíždějící kolonu.