A. M.

P. S.

P. D.

B. B.

M. P.

O. N.

M. E.

J. N.

I. H.

DNES JEŠTĚ NE

Alena Mornštajnová

Petra Soukupová

Petra Dvořáková

Bianca Bellová

Markéta Pilátová

Ondřej Neff

Marek Epstein

Jan Němec

Irena Hejdová

DNES JEŠTĚ NE

DNES JEŠTĚ NE

Copyright © Alena Mornštajnová, Petra Soukupová, Petra Dvořáková, Bianca Bellová, Markéta Pilátová, Ondřej Neff, Jan Němec, Irena Hejdová, 2022, „Marek Epstein“ c/o DILIA, 2022

All rights reserved

Illustrations © Pavel Ptáčník, 2022

ISBN 978-80-242-8041-7

Neměl nejmenší chuť si pobyt

kdekoliv za hranicemi zopakovat.

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

příliš malá rošáda

Radomír neměl pocit, že by mu v životě něco scházelo. Naopak, sám byl se sebou naprosto spokojený a považoval se za úspěšného člověka.

Úspěšný člověk. Je vůbec možné určit, kdo v životě uspěl a kdo selhal? Jaká jsou měřítka úspěchu? Peníze, veřejné uznání, dům, auto? Nebo snad spokojený rodinný život, finanční zajištění a dovolené v exotických zemích?

Radomír měl svá vlastní kritéria. Alfou a omegou jeho definice úspěchu – kdyby se tedy někdy nějakou definici odhodlal promýšlet – byl klid.

Klid na práci – Radomír u svého počítače seděl soustředěně několik hodin denně a to mu přinášelo značný pocit uspokojení.

Klid na záliby, kterých měl značné množství a kterým se díky technickým vymoženostem mohl stejně jako práci věnovat v soukromí svého pokoje.

Cesta k úspěchu nebývá jednoduchá a i Radomír si úspěch a klid vybojoval. V uplynulých letech musel vyvinout velké úsilí a vystudovat. Zvládnout historické mluvnice jazyka rodného i těch cizích, načíst klasiky a proniknout gramatickými nástrahami francouzštiny a dánštiny, nacpat hlavu slovíčky, frázemi i reáliemi týkajícími se historie a geografie a stát se překladatelem. Ve Francii i v Dánsku strávil v rámci studia pár měsíců, při pohledu zpátky by řekl, že docela zajímavých a docela určitě užitečných, ale stačilo. Neměl nejmenší chuť si pobyt kdekoliv za hranicemi zopakovat.

Vlastně nejen za hranicemi země, nepotřeboval trávit čas ani za prahem svého bytu. Byl vděčný moderní době, že ho chrání před ruchem ulic, nenutí ho vyrážet každý den ven, zařadit se do městského provozu a v kanceláři či v pracovně strávit povinných osm či kolik hodin, dokud by ho hodinová ručička nevysvobodila a nepustila domů.

Zvláštní je, že mu kdysi takový život nevadil. Dokonce si během studií občas vyrazil ven s kamarády, s dívkou, se kterou zrovna chodil, zašel do kina nebo do hospody. Nic z toho mu teď nechybělo a neměl pocit, že by v životě o něco přicházel.

Na rozdíl od mámy. Ta jediná narušovala jeho klid a podsouvala mu znepokojivé vize. Nebo se o to spíš snažila. Radomírovi její slova jen proplouvala kolem uší, po chvilce je přestal vnímat, dál se zdvořile usmíval a občas dokonce přikývl, ale myšlenky mu dávno zapluly jinam. Proč by taky poslouchal, dobře věděl, co mu říká. Že by neměl tolik pracovat, že by neměl jen sedět u počítače a trávit tolik času ve svém pokoji. A po seznamu neměl následoval výčet toho, co by měl. Měl by vyrazit někam ven, do přírody nebo do kina, měl by mít kamarády a měl by si najít dívku, prostě by měl chodit mezi lidi a trochu se bavit.

Máma si stoupla do dveří jeho pokoje, občas dokonce vešla dovnitř a usadila se na ustlanou postel, což Radomírovi dost vadilo, ale mlčel, protože byt koneckonců mámě patřil a byla tu tedy víc doma než on, přestože svým dílem přispíval na nájem i domácnost. Mlčel a přikyvoval i proto, že měl mámu rád, a dost ho mrzelo, že si kvůli němu dělá starosti. Zbytečné starosti. Copak nevidí, že je šťastný? Že život, který vede, je právě takový, jaký mu po všech stránkách vyhovuje? Že jediné, co narušuje jeho klid a spokojenost, je pocit, který mu neustále podsouvá, pocit, že mámu zklamal?

Radomír byl přesvědčený, že jeho život je naplněný. Měl naprosto všechno, co si každý člověk může přát.

V pracovním životě byl úspěšný a mezi kolegy vážený. Věnoval se odborným překladům, které mu přinášely finanční zabezpečení, i překladům kvalitní beletrie, které sice nebyly moc dobře honorované, ale hřály ho na duši a přivedly mu do života spoustu přátel, se kterými dlouze diskutoval nad literaturou, s nimiž rozebíral záludnosti překladu i záležitosti současného světa. Na sociálních sítích, samozřejmě.

Mnohdy vedl několik diskusí najednou a ponořil se do nich tak, že málem zmeškal dohodnutou partii šachu – on-line, jak jinak. Měl tak rušný společenský život, že oběd a večeři hltal nad klávesnicí počítače a ani pořádně nevnímal, co vlastně jí. Přesto jídlo vždycky mámě pochválil, aby se zase nenaštvala.

Loni – nebo už to bylo předloni? – čas běží tak rychle, Radomír těžce rozeznával jeden den od druhého, natož jednotlivé roky – se máma urazila, protože se podle jejího mínění zachoval nezdvořile – tehdy použila výraz sprostě – a po jídle, které mu, jak pravila, donesla až pod nos, protože milostpán ani nezvedne prdel od počítače, aby se přišel najíst ke stolu jako všichni slušní lidi, odložil talíř na zem. Když máma přišla, aby talíř odnesla a strčila do myčky, byl tak zabraný do diskuze o tom, jak nejlépe do dánštiny přeložit české prosím, když pro ně v dánštině neexistuje odpovídající výraz, že jen zamručel, že neví, kde ten zatracený talíř je, jak to má vědět… a máma se snad poprvé od jeho puberty rozkřikla a práskla za sebou dveřmi.

A mimo jiné prohlásila, že už mu vařit nebude, že nemá zapotřebí prostát celé dny u sporáku, ať se hošík ve svých pětatřiceti letech o sebe stará sám. Má přece taky svůj život a hodlá si ho užít, řekla. A jak řekla, tak i udělala. Našla si přítele – nebo ho už možná dávno měla a Radomír to jen nezaznamenal, protože mámin vztah doposud nijak neohrozil jeho klid – a od té doby s ním pořád rajzovala někde po kavárnách a po výletech.

Radomíra samozřejmě mrzelo, že je naštvaná, fakt měl mámu rád a nechtěl se jí dotknout, ale poradil si docela dobře. Nákupy objednával přes internet a obědy i večeře si nechal dovážet z restaurace.

Máma vydržela naštvaná dost dlouho, ale po pár týdnech usoudila, že donáškové jídlo ničí Radomírovo zdraví, a když vařila pro sebe, uvařila i pro Radomíra. Ale už to nebylo tak často, protože se napůl přestěhovala ke svému příteli a stále častěji mluvila o tom, že se k panu Zichovi, jak o svém vyvoleném decentně mluvila, přestěhuje nastálo.

A že by Radomír měl zvednout zadek ze židle, nečumět pořád do toho počítače a najít si nějakou ženskou, protože tohle přece není normální ani zdravé, mladý mužský a sedí doma pořád sám.

Pravda, Radomír seděl doma, ale v žádném případě se necítil sám. Vždyť svět internetu nabízí rozličná potěšení, která dokáží vyhovět všem – nejen intelektuálním – požadavkům každého člověka. A Radomír v tomto ohledu nebyl nijak vybíravý, měl pár oblíbených erotických stránek, kam občas zabloudil, a tudíž byl i se svým sexuálním životem zcela spokojený. Rozumí se samo sebou, že tohle mámě nevyprávěl.

Mnohem víc času než na stránkách poskytujících erotiku však trávil na stránkách nabízejících šachové partie. Hrál i jiné hry, ale šachy jsou šachy. Ne nadarmo se jim říká královská hra. Ve svém ustáleném programu si vyhradil čas na večerní partii s protivníky, se kterými se sice nikdy nesetkal, a tudíž je znal jen pod zvolenými nicky, ale v součtu s nimi strávil víc hodin než s vlastní matkou.

Sám se považoval za nadprůměrného šachistu, a to jistě zcela právem. Coby žák základní a student střední školy chodil do šachového kroužku a občas se vcelku úspěšně zúčastnil několika turnajů. Nepodlehl však hře natolik, aby se ponořil do studia šachových partií světových velmistrů, a ani netoužil vítězit za každou cenu. Raději mozek unavoval studiem praktičtějších záležitostí a šachy se pro něj staly příjemným koníčkem a vlastně – když nad tím tak uvažoval – i společenskou záležitostí. Přestože seděl ve svém pokoji, někde před obrazovkou jiného počítače seděl jeho protivník a v určenou dobu se připojil, aby se spolu utkali v královské hře.

Radomír většinou vítězil. Ne vždycky, ale velice často. Měl ale i soupeře, se kterými spíš prohrával, než vyhrával. S šachistou hrajícím pod jménem Jára prohrával dvě partie ze tří, ale pokaždé se rozloučili jako správní hráči. Poděkovali si za hru a smluvili si čas další partie. Trvalo možná dva roky, než Radomír zjistil, že pod jménem Jára hraje žena jménem Jarmila. Poté ho prohry mrzely trochu víc, protože se přece jenom dotýkaly jeho mužské hrdosti, ale jako inteligentní člověk v partiích s Jarmilou pokračoval. Občas si po hře vyměnili pár řádek.

Dobrý zápas, napsal třeba, když se mu po dlouhé bitvě podařilo zvítězit. Nechci se vymlouvat, ale jsem unavená po noční a bylo to znát, napsala jednou Jarmila, a tím probudila Radomírovu zvědavost. Noční…? napsal opatrně, protože nechtěl položit přímou otázku. V Motole, odpověděla Jarmila.

Takže doktorka a taky z Prahy! Radomíra nečekaná informace zarazila. Až doposud ho Jára zajímala jen jako soupeřka. V jeho mysli – pokud o ní vůbec kdy přemýšlel – vypadala přibližně jako Hámová, což byla Radomírova matikářka ze střední školy, která měla asi pět dioptrií, padesát let, padesát kilo a IQ sto padesát pět. Profesorka Hámová pro něj byla ztělesněním velice chytré a sebevědomé ženy, které je jasné, že na ničem jiném než na inteligenci nezáleží, takže je jí úplně jedno, že by si mohla nabarvit prošedivělé vlasy, koupit nový svetr a přetřít rty rtěnkou. Buď si vůbec nevšimla, že to ženy dělají, nebo ji to nezajímalo a úplně nejpravděpodobněji takovými praktikami pohrdala.

Radomírova představivost se teď zřejmě pod vlivem seriálu z lékařského prostředí, který shodou okolností během posledních nocí sjížděl po několika dílech, rozjela na plné obrátky. Před očima mu defilovaly postavy lékařek v bílých pláštích bojujících o životy pacientů, které jim houkající sanitky přivážejí jedna za druhou, a uvažoval, do které kategorie asi Jarmila patří. Blonďatá záchranářka? Zrzavá protiva? Černovlasá upjatá moralistka s očima skrytýma za brýlemi v silných obroučkách? Přísná primářka procházející oddělení v lodičkách na podpatcích vyšších než její sebevědomí?

Přemýšlel, jak taktně naformulovat otázku, aby o Jarmile zjistil něco víc. Ale než se mu podařilo něco kloudného vymyslet, Jarmila napsala: Tak zase příští středu v osm, dobrou. A byla pryč.

Nejspíš vypadá jako moje obvoďačka, pomyslel si, ale stejně zadal do vyhledávače oblíbeného péčka slovo doktorka.

Kdyby se máma druhý den dopoledne nepostavila do dveří s rukama založenýma na prsou a nezačala to své – měl bys, neměl bys kázání, kdyby se neposadila na postel, neschovala hlavu do dlaní a nevypadala tak zatraceně nešťastně, Radomírův zájem o Jarmilu by opadl a i nadále by se omezil na středeční partie šachu.

„Kdybys aspoň ty šachy chodil hrát do klubovny,“ řekla máma tónem nejhlubšího zoufalství, který naznačoval, že už nad synovým životem láme hůl, ale ve skutečnosti lámal jen Radimovo srdce.

„Tak jo,“ utrousil odevzdaně. „Na příští partii šachu zajdu do klubu.“

Máma jen pokývala hlavou, protože sliby chyby, pomyslela si, Radomír to říká, aby měl ode mě pokoj, ale co už, je dospělý, nic s ním nenadělám.

Měla pravdu, Radomír se jí chtěl zbavit, ale zároveň ho napadlo, že tedy zkusí napsat Jarmile. Pozváním na partii šachu v klubu nic nezkazí, buď pozvání přijme, nebo ne. Nic o něm neví, vůbec nic, a tak by v odmítnutí nebylo nic osobního. Nic tím neriskoval, mohl jen získat, pokud se tedy ukojení zvědavosti dá považovat za zisk.

Jarmila neodmítla. Vlastně se ani nepodivila, napsala jen Tak jo, to by šlo, v kolik hodin a kde? A Radomír si pro jistotu dal upozornění do mobilu, aby na partii šachu nezapomněl, i když brzy zjistil, že by určitě nezapomněl, protože ho záhy začalo štvát, že se dal od mámy tak zviklat. Teď se bude muset převléct z pohodlných domácích kalhot a trika do něčeho pořádného, osprchovat se, umýt si vlasy, vyjít z domu, mačkat se s lidmi v tramvaji a pak přestoupit na metro a trmácet se do šachového klubu kdesi na Václaváku.

Přitom mohl dokončit překlad kapitoly, zahrát si partii v klidu domova a ještě by stihl pár dílů nového seriálu. Ten z lékařského prostředí už dokoukal, teď každý večer zkoukl dva nebo tři díly seriálu o mafii. Moc od něj neočekával, ale měl skvělé recenze a vážně byl tak strhující, že se na něj Radomír díval i během dne, což jindy dělal jen výjimečně.

Až cestou do klubu ho napadlo, že se s Jarmilou/Járou možná ani nepoznají. Vždyť ani netuší, kolik má roků a jak vypadá. Měli si domluvit nějaké znamení, třeba červený svetr, nebo ještě líp, měli si napsat alespoň telefonní čísla. Teď vejde do klubu a bude se rozhlížet jako nějaký blázen, proč se nechal od mámy tak pobláznit, už aby se konečně opravdu odstěhovala k tomu svému panu Zichovi a dala mu pokoj…

Zastavil se mezi otevřenými dveřmi a rozhlédl se po klubu. Žena u třetího stolu pod oknem zvedla ruku a zamávala na něj. Nevypadala jako žádná z doktorek v americkém seriálu, ale docela určitě ani jako matikářka Hámová. Měla hnědé vlasy stažené do ohonu, trochu plnější tvary a přátelský úsměv. „Ahoj, já jsem Jára,“ řekla. „Mám bílé.“ A když odehráli dvě partie, zeptala se: „Nezajdeme někam na dvě deci?“

Na dvě deci pak chodili každou středu po partii šachu, kterou občas vyhrál Radomír, ale většinou Jára, která vůbec nebyla doktorka, jak se ukázalo, ale sestra na interně. Radomírovi to bylo obojí tak nějak jedno, protože s ní byla zábava, příjemně voněla a měla velká ňadra, která se mu ani nevešla do dlaní, jak se přesvědčil na čtvrté schůzce, na které oba vypili mnohem víc než jen dvě deci vína, vzali si taxíka a skončili v Radomírově posteli.

Radomír dál trávil dny prací, diskusemi s přáteli na vážná i méně vážná témata, sledováním seriálů a filmů i občasnými partiemi šachu s neznámými protihráči – to proto, aby si zvedl sebevědomí a procvičil taktiku, protože s Járou dost často prohrával, přestože šachy už nebyly v jejich kamarádství už to nejdůležitější ani nejzábavnější. Dokonce se na ně při jejich středečních schůzkách někdy ani nedostalo, a tak se začali scházet dvakrát a pak i víckrát týdně. Jára u něj občas přespala a její věci se začaly hromadit na policích a ve skříních, a tak jí vyhradil zásuvku v prádelníku a pár ramínek v šatníku.

Všichni byli spokojení, nebo alespoň Radomír nabyl dojmu, že tomu tak je. Máma už nechodila postávat do dveří jeho pokoje, s Járou zdvořile rozprávěla a čím víc prostoru si Jára uzurpovala pro své věci, které už začaly dobývat i obývací pokoj, kuchyň a koupelnu, tím víc prostoru máma uvolňovala a postupně se přesouvala ke svému příteli.

Jára se ujala péče o pokojové rostliny, na polici v koupelně postavila kelímek se svým zubním kartáčkem a pastou a do kuchyně dokoupila koření na musaku, kterou zbožňovala. Lednici vybavila oblíbeným červeným vínem a kvalitními sýry.

Potud bylo všechno v pořádku.

A takto v poklidu uplynul půlrok. Máma přestala Radomíra zatěžovat svými stížnostmi a užívala si život s panem Zichem, Jára už do svého podnájmu chodila jen vybírat poštu a zalévat fíkus a Radomír nabyl dojmu, že takto by mohli spolu docela dobře fungovat. Dny znovu nabyly pravidelný poklidný rytmus, jak to měl Radomír rád. Den věnoval práci, večery hrám, šachům a seriálům, které teď vybírali společně s Járou. Sledovali je z postele, upíjeli víno a drobili do postele krekry a sýr. Když měla Jára noční, hrál šachy on-line a občas zkoukl nějaké to péčko – jen tak, pro zpestření. V Radomírově životě opět zavládl klid a mír.

Zdání ovšem často klame. První známky neklidu se objevily zcela nenápadně.

Nejdříve začaly Jáře vadit drobky v posteli, a tak se při sledování seriálů přesunuli z postele na pohovku do obývacího pokoje. Pak Jára začala znevažovat jeho výběr seriálů, a posléze dokonce navrhla, že by mohli občas zajít do kina nebo do divadla.

Radomír obě možnosti okamžitě zamítl. Jakýkoliv film přece můžou dříve či později zhlédnout z pohodlí domova. A slovní spojení divadelní představenípro něj bylo synonymem slova nuda. V divadle byl naposled se střední školou a matně si vybavoval, že ho to, co se odehrávalo na jevišti, vůbec nebavilo.

Chvíli byl klid. Pak Jára navrhla, aby během víkendu poobědvali nebo povečeřeli v restauraci. Na to Radomír odvětil, že ji v žádném případě nenutí, aby vařila. Klidně si můžou objednat jídlo z restaurace. Koneckonců to tak dělají i během týdne. Jára se chvíli dohadovala, ale když z něj vymámila slib, že alespoň víkendové obědy snědí společně u jídelního stolu, dala pokoj.

Table of Contents

ALENA MORNŠTAJNOVÁ