Tato kniha vychází za pomoci programu na podporu publikační činnosti 

F. X. Šalda Francouzského institutu v Praze.

MEURSAULT, CONTRE-ENQUETE by Kamel Daoud

Copyright c Editions barzakh, Alger, 2013

Copyright c ACTES SUD, 2014

Published by arrangement with Literary Agency „Agence de l´Est“.

Translation c Alexandra Pflimpflová

ISBN 978-80-207-1663-7

Hrana zločinu nezvoní současně všem lidem. Tak lze vysvětlit permanentní chod dějin.

E. M. Cioran,

Sylogismy trpkosti

Aidě

Ikbálovi

Mé otevřené oči

1

Dnes je máma ještě živá.

Už nic neříká, ale mohla by vyprávět spoustu věcí. Na rozdíl ode mne, já tenhle příběh přetřásám, i když si ho už skoro nepamatuju.

Chci říct, že je to příběh, který sahá do doby před více než půl stoletím. Stal se a hodně se o něm mluvilo. Lidé o něm mluví stále, ale zmiňují se jen o jednom mrtvém – zcela bezostyšně, abys věděl, poněvadž mrtví v něm byli dva. Ano, dva. A důvod k tomuto opomíjení? Ten první uměl tak vyprávět, že dokázal, aby se na jeho zločin zapomnělo, zatímco ten druhý byl nevzdělaný chudák, kterého Bůh stvořil nejspíš jen proto, aby ho skolila kulka a obrátil se zase v prach, takový nikdo, kdo ani nestihl mít nějaké jméno.

Povím ti to rovnou: ten druhý mrtvý, ten zavražděný, je můj bratr. Nic po něm nezůstalo. Zůstal jsem jen já, a tak mluvím za něj, sedím v tomhle baru a čekám na projevy soustrasti, které mi nikdo nikdy neprojeví. Klidně se tomu směj, je to něco jako mé poslání: ještě jednou vyprodat ztichlé kulisy, když už se vylidňuje sál. A to je vlastně důvod, proč jsem se naučil hovořit a psát tímhle jazykem; abych mluvil místo mrtvého, tak trochu pokračoval v jeho větách. Vrah se stal slavným a jeho příběh je až příliš dobře napsaný, než aby mě napadlo ho napodobit. Byl to jeho jazyk. A proto budu dělat to, co se v téhle zemi dělalo, když získala nezávislost: odebírat jeden po druhém kameny ze starých koloniálních domů a stavět z nich svůj vlastní příbytek, svůj vlastní jazyk. Vrahova slova i jeho výrazy jsou mi volně k dispozici. Koneckonců země je posetá slovy, která už nikomu nepatří a s nimiž se setkáváme na průčelích starých obchodů, v zažloutlých knihách, ve tvářích anebo v té podivné hatmatilce, kterou vytváří dekolonizace.

Takže je to už dost dávno, co zemřel vrah, a hodně dávno, co přestal existovat bratr – vyjma pro mne. Vím, jsi netrpělivý a rád bys mi položil ten typ otázek, co nesnáším, já tě ale prosím, abys mi pozorně naslouchal, nakonec pochopíš. Není to nějaký obyčejný příběh. Je to příběh, který se odvíjí od konce a vrací tam, kde začal. Ano, jako když tužkou kreslíš hejno lososů. Tak jako všichni ostatní jsi tenhle příběh nejspíš četl v té podobě, jak jej vylíčil muž, který ho napsal. Píše tak pěkně, že jeho slova vypadají jako kameny, které vytesala přesnost sama. Na detaily si tvůj hrdina přísně potrpěl, zpracovával je až do téměř matematické podoby. Nekonečné výčty kamenů a nerostů. Všiml sis jeho způsobu psaní? Když mluví o výstřelu, jako by psal báseň! Jeho svět je čistý, vycizelovaný ranním svitem, jasný, průzračný, vyznačený vůněmi a obzory. Jediným stínem je stín „Arabů“, rozplizlých a nepatřičných objektů, které se tu vyskytují „zdřívějška“ jako jakési přízraky, jejichž jedinou mluvou je zvuk flétny. Říkám si, že ho asi muselo pěkně štvát, trčet v zemi, která o něj nestála ani zaživa, ani po smrti. Vražda, kterou spáchal, se podobá vraždě milence zhrzeného půdou, kterou nemůže vlastnit. Jak musel ten ubožák trpět! Být dítětem místa, které jej nezrodilo.

I já jsem četl jeho verzi událostí. Jako ty a miliony dalších. Od počátku bylo všechno jasné: on sám měl mužské jméno, můj bratr jméno jakési okolnosti. Mohl by mu říkat „Dvě hodiny“, jako jiný nazýval svého otroka „Pátkem“. Místo dne v týdnu určitý čas dne. Dvě hodiny, to sedí. Arabsky Zaudž, dvojka, duo, on a já, svým způsobem dvojčata, netušená těmi, kdo znají příběh tohoto příběhu. Zkrátka Arab, technicky vzato pomíjivý, který žil dvě hodiny a jenž je mrtvý bez přestávky sedmdesát let, a to i po svém pohřbu. Můj bratr Zaudž je jako pod sklem: i jako mrtvého, zavražděného, ho ustavičně označují jménem jakéhosi průvanu a dvěma hodinovými ručičkami, znovu a znovu, aby si dokola přehrával svou vlastní smrt kulkou vystřelenou nějakým Francouzem, který nevěděl, jak naložit se svým dnem a zbytkem světa, co měl na hrbu.

Ba co víc! Když si tenhle příběh znovu promítám v hlavě, mám vztek – alespoň pokaždé, kdykoliv mám dost sil ho mít. To ten Francouz si v něm totiž hraje na mrtvého a řeční o tom, jak ztratil matku, jak na slunci ztratil své tělo, potom jak ztratil tělo milenky, pak jak šel do kostela a tam zjistil, že jeho Bůh opustil lidské tělo, pak jak bděl u mrtvého těla matky i svého vlastního atd. Proboha, jak někdo může někoho zabít a obrat ho dokonce i o jeho smrt? Kulka přece zasáhla mého bratra, ne jeho! Přece Músu, a ne Meursaulta! Jedna věc mě tu šokuje. Nikdo, dokonce ani po získání nezávislosti, se nesnažil zjistit jméno oběti, její adresu, předky, popřípadě potomky. Nikdo. Všichni jen žasli s pusou dokořán nad tím dokonalým jazykem vybroušeným jako diamant, všichni hlásali, jak soucítí s osamělostí vraha a předkládali mu své veleučené kondolence. Kdo dnes dokáže říct, jak se Músa doopravdy jmenoval? Kdo ví, která řeka ho odnesla do moře, jež musel překonat pěšky, sám, bez zástupů, bez zázračné hole? Kdo ví, jestli třeba Músa neměl revolver, nějakou filozofii anebo ho neoslnilo slunce?

Kdo je Músa? Je to můj bratr. Právě tam chci dospět. Vyprávět ti to, co Músa nikdy vyprávět nemohl. Zatlačils do dveří tohoto baru, mladý příteli, a tím jsi otevřel hrobku. Máš v aktovce tu knihu? Dobře, tak si zahraj na školáka a přečti mi první úryvky…

Pochopil jsi? Ne? Vysvětlím ti to. Od té doby, co mu zemřela matka, tenhle muž, vrah, už nemá žádný domov a propadne zahálce a absurditě. Je to takový Robinson, který věří, že když zabije svého Pátka, změní osud, jenomže zjistí, že uvízl na ostrově, a tak začne duchaplně žvatlat jako nějaký samolibý papoušek. „Poor Meursault, where are you?“ Zkus si ten pokřik párkrát zopakovat a ručím ti za to, že ti už nepřipadne tak směšný. Chci to jen kvůli tobě. Já tu knihu znám nazpaměť, můžu ti ji odříkat od začátku do konce jako korán. Ten příběh napsala lidská troska, žádný spisovatel. Pozná se to podle toho, jak trpěl na slunci, jak ho oslňovaly barvy a jak o ničem neuvažoval, leda o slunci, moři a starém kamení. Od počátku je znát, že mého bratra vyhlíží. Ve skutečnosti po něm pátrá ani ne tak proto, aby se s ním setkal, jako spíš aby k tomu nikdy nemuselo dojít. Kdykoliv na to myslím, bolí mě právě to, že bratra nezabil tím, že po něm vystřelil, ale tím, že ho přešel. Pochop, ten jeho zločin je tak vznešeně ledabylý, že to později zmařilo veškeré snahy o to, prezentovat bratra jako šahída. Mučedník se objevil až příliš dlouho po vraždě. Mezi těmi dvěma časy se bratr rozložil a kniha dosáhla nám známého úspěchu. A tím pádem se pak všichni mohli přetrhnout, aby dokázali, že tu o žádnou vraždu nešlo, ale pouze o úžeh.

Ha, ha! Copak to piješ? Tady se nejlepší alkohol podává až po smrti, dřív ne. To je náboženství, bratře, pospěš si, za pár let, po konci světa, bude jediným ještě otevřeným barem ráj.

Shrnu ti ten příběh dřív, než ti jej vypovím: jistý muž, který umí psát, zabije Araba, který toho dne nemá ani jméno – jako by ho při vstupu na scénu pověsil někam na hřebík –, a pak začne vykládat, že na vině je Bůh, který neexistuje, a že to bylo tím, co mu v tom slunci právě došlo, a proto, že ho mořská sůl nutila zavřít oči. Najednou je vražda zcela beztrestným činem a dokonce není ani zločinem, protože mezi polednem a druhou hodinou, mezi ním a Zaudžem, mezi Meursaultem a Músou žádný zákon neexistuje. A pak, po sedmdesát let, se všichni společně starají o to, aby tělo oběti honem zmizelo a místo vraždy se proměnilo v jakési duchovní muzeum. Co vlastně znamená ve francouzštině Meur-sault? Umírá sám? Umírá hloupý? Přeskočí smrt? Zatímco bratr neměl v celém příběhu nárok ani na jediné slůvko. A to je právě obrovská mýlka, tvoje i tvých předchůdců. Absurdita totiž tíží bratrův hřbet a můj, a také nitro naší země, nikoliv toho druhého. Chápej mě dobře, nenaříkám si, ani nejsem rozhněvaný. Dokonce ani nepředstírám smutek, jenom… jenom co vlastně? Nevím. Myslím, že bych chtěl, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. V mém věku to může vypadat směšně… Ale přísahám ti, že je to tak. Mám tím na mysli nikoliv spravedlnost soudní, nýbrž spravedlnost vyváženosti. A pak mám ještě jiný důvod: chci odejít, aniž by mě pronásledoval nějaký přízrak. Myslím, že tuším, proč se píšou opravdové knihy. Ne proto, aby se člověk proslavil, nýbrž proto, aby se snáze zneviditelnil a přitom si vychutnal samou podstatu světa.

Napij se a pohlédni z okna, dalo by se říct, že krajina je takové akvárium. No tak dobrá, můžeš za to i ty, příteli, tvoje zvědavost mě provokuje. Čekám na tebe už roky, a pokud nemůžu svoji knihu napsat, můžu ti ji alespoň vyprávět, ne? Když člověk pije, vždycky touží po člověku, který mu naslouchá. To je moudrost dne, hodná zaznamenání do tvého zápisníku…

Je to prosté: ten příběh by se měl přepsat, ve stejném jazyce, ale zprava doleva. To znamená začít ještě živým tělem, uličkami, které ho dovedly k jeho konci, jménem Araba, až po to jeho setkání s kulkou. A tak jsem se naučil tomuhle jazyku, zčásti proto, abych ten příběh vyprávěl namísto svého bratra, který byl přítelem slunce. Připadá ti to nemožné? Pleteš se. Potřeboval jsem najít tu odpověď, kterou mi v době, kdy to bylo třeba, nikdo nikdy nechtěl dát. Jazykem se pije a mluví, a jednoho dne vás ovládne; a pak si zvykne chápat se věcí místo vás, zmocní se úst, jak to dělají milenci při nenasytném polibku. Znal jsem jednoho, co se naučil psát francouzsky, protože jeho negramotný otec jednou dostal telegram, který nikdo nedokázal rozluštit – bylo to v době tvého hrdiny a kolonistů. Telegram mu týden tlel v kapse až do chvíle, kdy mu ho někdo přečetl. Ve třech řádcích mu tam oznamovali smrt jeho matky, kdesi ve vnitrozemí, kde nerostou stromy. „Naučil jsem se psát kvůli otci a proto, aby se něco takového už nikdy nestalo. Nikdy jsem nezapomněl, jak se otec hněval sám na sebe a pohledem mě prosil o pomoc,“ řekl mi ten muž. A já mám v podstatě stejný důvod. Tak do toho, pusť se znovu do čtení, i když je to všechno napsané v mé hlavě. Bratr Músa, alias Zaudž, se večer co večer vynoří z Říše mrtvých, zatahá mě za vousy a volá: „Ach, bratře Hárune, jaks to mohl dopustit? Já přece, pro rány boží, nejsem žádný dobytek, já jsem tvůj bratr!“ No tak, čti!

Nejprve upřesněme: byli jsme jenom dva bratři, neměli jsme žádnou sestru lehkých mravů, jak si tvůj hrdina ve své knize vybájil. Músa byl starší než já, sahal až do oblak. Byl hodně vysoký, ano, postavu měl hubenou a šlachovitou z hladu a síly, kterou dodává hněv. Měl hranatou tvář, velké ruce, které mě ochraňovaly, a tvrdý pohled, to kvůli ztracené zemi předků. Ale když o tom přemýšlím, zdá se mi, že už tenkrát nás miloval tak, jako milují mrtví, jako by se díval ze záhrobí, bez zbytečných slov. Vzpomínek mám na něho málo, ale rozhodně ti je chci důkladně vylíčit. Třeba ten den, kdy se vrátil z trhu v naší čtvrti či z přístavu hodně brzy: pracoval tam jako nosič a pomocná síla, nosil, tahal, zvedal, potil se. Tenkrát mě zastihl, jak si hraju se starou pneumatikou, vysadil si mě na ramena a řekl mi, ať ho držím za uši, jako by jeho hlava byla volant. Pamatuju si tu rozkoš, když točil pneumatikou a napodoboval zvuk motoru, jako bych byl v sedmém nebi. Vybavuje se mi jeho pach. Úporný pach shnilé zeleniny a potu, svalů a dechu. A jiný výjev: ze dne, kdy končil ramadán. Večer před tím mi nabančil za nějakou pitomost a teď jsme byli oba naštvaní. Byl to den odpuštění, rád by mě obejmul, jenomže já nechtěl, aby ztratil svou hrdost a snížil se k tomu, že by mě prosil za prominutí, ani ve jménu božím. Pamatuju si také, jak dokázal stát bez hnutí na prahu našeho domu, čelem ke zdi sousedů, s cigaretou a hrnkem černé kávy, kterou mu připravila matka.

Náš otec zmizel už před staletími, rozmělnil se v povídačkách těch, kteří tvrdili, že ho potkali ve Francii. Ale jedině Músa slýchal jeho hlas a nám pak vyprávěl, co mu otec ve snech nařídil. Bratr ho spatřil znovu jen jedenkrát, ostatně tak zdálky, že si tím nebyl vůbec jistý. A já jsem už jako dítě dokázal rozeznat dny s lidskými řečmi a dny bez nich. Kdykoliv bratr Músa zaslechl nějaké klepy o našem otci, vracel se domů celý rozrušený, s planoucíma očima, a vedl s mámou šeptem dlouhé debaty, které vyústily v prudké hádky. Já zůstával stranou, ale ze všeho jsem pochopil to podstatné: bratr se z nějakého záhadného důvodu na mámu zlobil a ona se ještě záhadněji hájila. Znepokojující dny i noci plné hněvu, a já si pamatuju, jak mě polévala hrůza při představě, že by nás Músa také opustil. Avšak za svítání se vždycky vracel, opilý, zvláštně pyšný na svou vzpouru a jakoby nabitý novou energií. Potom bratr Músa vystřízlivěl, jako by vyhasl. Byl rád, že může spát, a matka se nad ním opět zmocnila vlády. Mám v hlavě takové obrazy, to je vše, co ti můžu poskytnout. Hrnek s kávou, cigaretové špačky, jeho plátěné střevíce, mámu, jak pláče, ale honem se zase vzchopí a usmívá se na sousedku, co si přišla vypůjčit trochu čaje nebo koření, a ze zármutku přejde ke zdvořilůstkám tak rychle, až jsem už tehdy pochyboval o její upřímnosti. Všechno se točilo kolem Músy a Músa se točil kolem otce, kterého já nikdy nepoznal a který mi nezanechal nic kromě příjmení. Víš, jak jsme se v té době jmenovali? Aulád el-Asásí, synové hlídače. Strážného, abych byl přesnější. Otec pracoval jako strážný v nějaké fabrice nevím na co. Jedné noci zmizel. A to je všechno. Všechno, co se povídá. Bylo to těsně po mém narození, ve třicátých letech. To proto si ho vždycky představuju tak zachmuřeného, zachumlaného v kabátu anebo černé dželabě, schouleného v tmavém koutě, němého a pro mne bez odpovědi.

Músa byl tedy takový jednoduchý a málomluvný bůh, obrovitý díky hustému vousu a pažím, které by dokázaly zakroutit krkem bojovníkovi kteréhokoliv starověkého faraona. Tím ti vysvětluju, proč v ten den, kdy jsme se dozvěděli o jeho smrti a jejích okolnostech, jsem nepocítil ani bolest, ani hněv, nýbrž ze všeho nejdřív zklamání a potupu, jako bych dostal pohlavek. Bratr Músa dokázal rozetnout moře ve dví, a přitom umřel tak nicotně jako nějaký prachobyčejný statista, na pláži, která dnes už neexistuje, pár kroků od mořských vln, jež by ho měly navždy proslavit!

Skoro nikdy jsem ho neoplakával, jenom jsem se přestal dívat na nebe, jak jsem dřív dělával. Ostatně později jsem se ani nezúčastnil války za nezávislost. Věděl jsem, že je předem vyhraná, už od chvíle, kdy mí blízcí byli zabiti kvůli nudě a úžehu. Pro mě bylo všechno jasné, jakmile jsem se naučil číst a psát: měl jsem matku, zatímco Meursault tu svou ztratil. Zabil, ale já přitom věděl, že šlo o jeho vlastní sebevraždu. Jenomže tohle, to je pravda, to bylo dřív, než se scéna otočila o sto osmdesát stupňů a role vyměnily. Dřív, než mi došlo, že jsme oba, on i já, v podstatě sdíleli stejnou celu, kam nikdo nemá přístup a kde tělo není nic jiného než pouhý kostým.

A tak příběh téhle vraždy nezačíná onou pověstnou větou

„Dnes umřela maminka“, ale tím, co nikdy nikdo neslyšel, to znamená tím, co bratr Músa řekl matce, než toho dne odešel z domu: „Vrátím se dřív než obvykle.“ Byl to, jak si vzpomínám, den bez. Připomeň si můj svět a jeho dvojitý kalendář: dny s povídačkami o mém otci a dny bez nich, strávené kouřením, hádkami s mámou a koukáním na mě, jako bych byl kusem nábytku, který je třeba živit. Ve skutečnosti, to si uvědomuju, jsem dělal totéž co Músa: on nahrazoval otce, já zase nahradil bratra. Ale v tomhle ti lžu, jako jsem hodně dlouho lhal sám sobě. Pravda je, že nezávislost vlastně dohnala jedny i druhé k tomu, aby si vyměnili role. My sami jsme bývali přízraky téhle země, když ji kolonisté zneužívali a roztahovali se v ní se zvony, cypřiši a čápy. A dnes? Dnes je tomu přesně naopak! Občas se sem vrací s nějakým z těch zájezdů organizovaných pro africké repatrianty či pro děti nostalgiků, za ruku drží potomky, snaží se nalézt tu nějakou uličku, tu nějaký dům anebo kmen s vyřezanými iniciálami. Nedávno jsem na letišti u trafiky spatřil hlouček Francouzů. Jako nenápadní a němí duchové si nás, Araby, mlčky měřili, jako by před sebou neměli nic víc než kameny nebo uschlé stromy. Přesto je to dnes už uzavřená historie. Přesně tohle vyjadřovalo jejich mlčení.

Chci po tobě, když vyšetřuješ nějaký zločin, aby sis uvědomil to podstatné: kdo zemřel? Co to bylo za člověka? Rád bych, aby sis poznamenal jméno mého bratra, protože to jeho zabili jako prvního a zabíjejí ho dodnes. Na tom trvám, protože pokud ne, bude lepší, když se teď hned rozejdeme. Ty si s sebou odneseš tu svou knihu a já zemřelého, a každý půjdeme svou cestou. Ale stejně, jak strašně ubohý původ! Jsem syn strážného, aulád el-asásí, a bratr Araba. Víš, tady v Oranu jsou lidé posedlí původem. Aulád el-bilád, praví synové země, města. Každý chce být jediným synem města, tím prvním, posledním, nejstarším. Že je v tomhle příběhu cítit strach z přivandrovalectví? Každý se snaží prokázat, že byl první – on sám, jeho otec anebo jeho předek –, kdo tady žil, a že všichni ostatní jsou cizinci, venkovští bezzemci, které nezávislost nahodile vynesla vzhůru. Vždycky jsem si říkal, proč asi tihle lidé tak úzkostlivě šmejdí po hřbitovech? Ano, přesně tak, nejspíš je za tím strach anebo sháňka po majetku. Ti první, co tady žili? „Krysy,“ říkají největší skeptici anebo poslední příchozí. Tohle město stojí s nohama rozkročenýma směrem k moři. Když sejdeš ke starým čtvrtím Sídí-el-Huwárí poblíž Calère des Espagnols, porozhlédni se po přístavu, páchne to tu jak stará kurva věčně naříkající po zašlé slávě. Občas zajdu dolů do zarostlé zahrady na Létangově promenádě, abych si popil o samotě a vyhnul se otrapům. Ano, právě sem, kde je tahle zvláštní a bujná vegetace, fíkusy, konifery, aloe, a abych nezapomněl, palmovníky a další v hloubi skryté stromy, které se rozmnožují stejně dobře pod nebem jako pod zemí. A pod nimi rozlehlý labyrint španělských a tureckých chodeb, které jsem jednou navštívil. Většinou jsou zavřené, ale mně se tam naskytla úžasná podívaná: spatřil jsem, jakoby zevnitř, kořeny staletých stromů, gigantické a všelijak pokroucené, jako zavěšené obnažené obří květiny. Zajdi si do té zahrady. Mám to místo rád, jenom tu občas cítím pach jakoby obřího vysíleného ženského pohlaví. Trochu to potvrzuje moji poněkud chlípnou představivost, město má nohy roztažené k moři, stehna rozevřená od zátoky k vrcholkům nad ní, tam, kde se nachází tahle kyprá a provoněná zahrada. Založil ji v roce 1847 jistý generál – byl to generál Létang. Já bych spíš řekl, že ji oplodnil, ha, ha! Rozhodně tam musíš zajít, pochopíš, proč tu lidé tak strašně usilují o to, aby měli nějaké známé předky. Aby unikli před tím, co je očividné.