Martina Winkelhofer

SISIS WEG

Vom Mädchen zur Frau – Kaiserin Elisabeths erste Jahre am Wiener Hof

Copyright  © 2021 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Büro Jorge Schmidt, München

Jacket photo © by Alinari Archives/Getty Images

Translation © 2022 by Vladimír Čadský

ISBN  978-80-242-8061-5

Johanně a Franzisce

Předmluva

Od doby, kdy jsem před mnoha lety držela poprvé v rukou ceremoniální protokoly císařského dvora, mě postava mladé císařovny Alžběty fascinuje. Ostýchavá šestnáctiletá dívka, o níž si dnes celý svět myslí, že ji zná do posledního detailu, mi uhranula svou elegancí a odvážností. Velice cenné prameny, které jsou dnes uchovávány v rodinném, dvorním a státním archivu, vykreslují jasný obraz gigantické a složité organizace vídeňského císařského dvora, který byl pokládán za nejvznešenější dvůr Evropy. Zápisy v těchto tlustých, na mnoha stranách hustě popsaných knihách vyprávějí o životě v mikrokosmu, ve kterém i ty nejsoukromější momenty v životě vládců – narození, sňatek a smrt –, ale též naprosto typické všední dny byly spoutány ustálenými rituály a neměnnými ceremoniemi. Co asi musela cítit nezkušená a vyděšená dívka, ptala jsem se sama sebe při studiu starých pramenů, sňatkem s císařem Františkem Josefem katapultovaná na vrchol této říše a coby císařovna Alžběta Rakouská prezentovaná jako její vývěsní štít? Jak dozrávala, sledována argusovským zrakem zlomyslných dvořanů, z nezkušené pubertální dívky v sebevědomou ženu, která o sobě rozhodovala sama a jež – v měřítkách 19. století – jednoho dne projevila mimořádnou osobní vyspělost? Po přečtení stovek stran jsem už mohla tušit, co pro ni asi znamenalo žít svůj život v těsném korzetu onoho přísného ceremoniálu. Chtěla jsem se dozvědět víc o oslnivé postavě císařovny, jejíž první vystoupení na vídeňském dvoře byla dojemně nesmělá. Jako u každé mladé ženy té doby bylo běžné, že o ní rozhodovali druzí. Její život manželky, matky a císařovny nesmírně omezoval její osobní akční rádius. A přesto se jí podařilo stát se jednou z prvních ikon ženského sebeurčení. Jako každá badatelka či badatel jsem i já zvolila vlastní těžiště své práce. Středem svých rešerší jsem učinila dítě „Elisu“, dívku Alžbětu a mladou rakouskou císařovnu. Jak Alžběta vyrůstala? Co ji poznamenalo v dětství? V čem se lišila její výchova od výchovy jiných dívek jejího stavu? Jaké naděje byly do Alžběty vkládány, když dospěla do věku vhodného ke vdávání? Jak se přizpůsobila císařskému dvoru? Jak plnila tato očekávání – jako císařovna, první dáma, manželka, dcera, snacha? Jakými událostmi a zkušenostmi dozrávala v osobnost, která dodnes fascinuje a je výzvou pro každou generaci, aby se znovu vydala po stopách příběhu této neobyčejné ženy? Které rány osudu a osobní úspěchy se staly milníky v jejím životě?

Základem mé ideové koncepce při přípravě této knihy byl záměr nevyprávět její životní příběh „odzadu“. Až příliš často se Alžbětino dětství, mládí a rané roky na vídeňském dvoře líčily z perspektivy hotového mýtu „Sisi“. A příliš mnoho faktů bylo v Alžbětiných zážitcích z dětství a mládí interpretováno z hlediska poznatků o jejím pozdějším vývoji. Až příliš snadno byly mezery v jejím životopise zaplňovány domněnkami. A až příliš často byla její první léta na vídeňském dvoře líčena jako příběh osobního selhání – ačkoli se právě v těchto létech ukázalo, jak velkou ochotu přizpůsobit a učit se mladá Alžběta projevovala. K největším problémům studia historické postavy císařovny Alžběty patří, že její osobnost a život byly vždy vykládány a analyzovány z hlediska doby autorů a že rovněž hodnocení – pozitivní i negativní – se většinou opíralo o běžné hodnoty a očekávání. Šlo přitom o ženu vstupující na velkou dějinnou scénu v polovině 19. století, jejíž osobní limity a společenské tlaky byly naprosto jiné než u žen následujících generací.

Vydala jsem se pátrat po dívce, po mladé ženě ukrývající se za mýtem „Sisi“. Chtěla jsem zkoumat život ženy sevřený konvencemi její doby a současně vyprávět historii jejího osobního vývoje v širších souvislostech 19. století. Stereotypy jsem přitom házela přes palubu, nejen ty, které se týkají samotné Alžběty, ale také ty, které ulpěly na jejích nebližších, aby se staly základem mýtu o „Sisi“: na její matce, tchyni, otci, manželovi. Cestou analýzy a rekonstrukce jejího každodenního života jsem se snažila učinit Alžbětina mladá léta uchopitelnější a její dobu srozumitelnější. Především však bylo mým úmyslem zviditelnit všechny stránky života ženy jejího stavu. Ve středu pozornosti mé knihy nestojí císařovna ani ikona, ale mladá žena.

Výše zmíněné pátrání po šestnáctileté dívce, která v roce 1854 přišla na vídeňský dvůr, se změnilo v cestu prvními sedmadvaceti roky života jedné z nejproslulejších panovnic historie. Vedla archivy a sbírkami, dvorními ceremoniálními protokoly a dochovanými spisy císařovnina sekretariátu, zažloutlými deníky, korespondencí a starými pozůstalostmi. Snažila jsem se rekonstruovat veřejná vystoupení mladé císařovny, překreslovala trasy jejích cest, filtrovala jsem informace z korespondence, jež je zčásti dochovaná už jen ve zlomcích a opisech, studovala jsem rozličné prameny a ověřovala jejich důvěryhodnost. Z rozdílných informací, které tyto prameny občas poskytnou, jsem se snažila postihnout společné jádro. Zkoumala jsem těch několik málo kusů oblečení mladé císařovny, které se ještě dochovaly, a studovala staré malby. Výsledkem je autentický a koherentní celkový obraz života jedné ženy, Alžbětina vývoje od dětství po dospělost.

Vídeň, 2021

V rodičovském domě

„Naučíte se milovat jeden druhého“¹

Tři královští hodnostáři, kteří večer 24. prosince 1837 asi v půl deváté vstoupili do nádherně zařízeného salonu na Ludwigstrasse číslo 8², počítali s tím, že zde budou muset vydržet pár dalších hodin.³ Místnost, do které je uvedl livrejovaný sloužící, by už nemohla být nádhernější. Měřila osm metrů na šířku, třináct metrů na délku, honosila se třemi okenními osami a byla umístěna, jak se pro přijímací salon nejkrásnějšího soukromého paláce v Mnichově patřilo, přesně nad trojbranným vjezdem. Tři úředníci – Sebastian baron von Schrenk, státní ministr spravedlnosti; Ludvík rytíř von Wiesenger, státní ministr vnitra; a ministr královského domu, Friedrich baron von Gise – byli povoláni do paláce, aby dosvědčili narození wittelsbašské princezny. Než k tomu dojde, měli dost času, aby si dopodrobna prohlédli jeden z nejslavnějších sálů v sídelním městě Mnichově.

Pod mohutným dřevěným kazetovým stropem, orámovány vždy dole a nahoře vlysem, zdobily stěny salonu čtyři velké fresky mnichovského malíře historických výjevů Roberta von Langera a v zářivých barvách a klasicistickém slohu ukazovaly motivy z řecké mytologie. Z dlouhé východní stěny shlíželi olympští bohové v nadživotní velikosti. A trojice ctihodných pánů poznávala mezi trůnícími dvojicemi – Diem a Hérou na pravé, Hádem a Persefonou na levé straně – hrdinu Hérakla ve lví kůži, jak osvobozuje z podsvětí věrnou Alkestis, která chtěla zemřít místo svého manžela. Na severní straně sálu viděli, jak Théseus poráží Minotaura s býčí hlavou. A jižní stěna jim nabídla pohled na umělce z nejpovolanějších: Orfea, básníka a pěvce, jenž dokázal sílu slov a zvuků, když hrou na lyru a zpěvem rozplakal dokonce skálu.⁴

Dochované fotografie dokládají, že židle a lavice přijímacího salonu byly rozestaveny přímo pod freskami. Ať už si tři pánové sedli na gracilní stoličky kdekoli – museli si připadat přímo nepatrní vůči monumentálním postavám hrdinů a bohů nad svými hlavami. Když tak ti tři museli vydržet v přijímací místnosti bez jakéhokoli rozptýlení, nemohli samozřejmě ještě tušit, že princezna, jejíž porod probíhal jen o pár místností dál, se jednou později nadchne pro duchovní a mytologický svět antického Řecka, jehož jas zde na ně dopadal ze stěn.

Onoho 24. prosince vlastně ještě nic nenasvědčovalo tomu, že malý človíček, který měl už brzy spatřit světlo světa, má před sebou neobyčejnou životní cestu. Nebyla to žádní zvláštní služba, kterou měli tři ministři vykonat v paláci vévody Maxmiliána na Ludwigstrasse právě o Štědrém večeru. Šlo jen o to, aby ověřili narození dalšího člena wittelsbašského rodu, což patřilo k jejich úředním úkolům. Devětadvacetiletý pán domu, vévoda Maxmilián Josef Bavorský, se v tu chvíli stával otcem již počtvrté. Manželka mu porodila již dva syny a jednu dceru – ovšem druhý z jeho synů zemřel ještě před dovršením prvního roku života. Nyní měla jeho žena Ludovika opět porodní bolesti. Onoho Štědrého večera chtěla vlastně strávit nadílku u své matky, ale lékař jí to zakázal. Měl za to, že porodní bolesti přijdou právě během toho večera – a nemýlil se.⁵

Ministři čekali už více než hodinu, když Ludovika – nebo také Louisa, jak se rovněž devětadvacetileté ženě říkalo v rodinném kruhu – vstoupila do finální fáze svého čtvrtého porodu. Porod probíhal v Ludovičině „bílém budoáru“. Emocionální podporu jí poskytovaly čtyři přítomné ženy, které byly také jejími nejbližšími důvěrnicemi: její matka, ovdovělá královna Karolina Bavorská; její někdejší vychovatelka, nyní vrchní hofmistryně hraběnka Auguste von Rottenhan; její o dvacet let starší nevlastní sestra vévodkyně Auguste von Leuchtenberg, která sídlila v nedalekém Leuchtenberském paláci, a její dcera Eugenie, manželka dědičného prince von Hohenzollern-Hechingen. Obě Ludovičiny dvorní dámy čekaly připraveny ve vedlejším pokoji. Jejich úkolem bylo nabídnout své služby vznešeným příbuzným, jakmile vyjdou z budoáru s rodičkou.

Ludovičin apartmán sousedil bezprostředně se slavnostními prostorami vévodského paláce, k nimž patřil také přijímací salon se svými mytologickými freskami. Zde čekající ministři předpokládali, že porod se už nebude protahovat; jinak by je – právě o Svatvečeru – ještě nevolali do paláce. V případech, jako byl tento, nebývali nikdy vyrozumíváni hned po prvním bolestivém stahu.

Přesně hodinu a třináct minut poté, co ministři přišli do paláce, bylo čekání u konce – světlo světa spatřila druhá dcera vévody Ludvíka a vévodkyně Ludoviky. Ministři byli nyní povoláni do budoáru vévodkyně, kde jim porodní bába ukázala novorozence. Že vévodkyně Ludovika po strázních porodu odpočívala v nočním úboru a županu na chaise longue a že její oblečení ani vlasy nebyly ve stavu, který dovoloval přijímat cizí návštěvníky, ba že žena královské krve beztak nikdy nepřijímala pány ve svém budoáru – to vše bylo nyní zapomenuto. Šlo jen o to, učinit zadost dvorským předpisům. A ty požadovaly, aby byl novorozenec hned po porodu představen příslušným vysokým státním úředníkům. Bylo tak zajištěno, že dítě, které bylo v rodném listě jmenovitě zapsáno jako legitimní člen rodu Wittelsbachů, skutečně porodila paní domu. To byl ostatně také důvod, proč nechali v blízkosti rodičky čekat ministry. Měl tak být garantován vévodský původ dítěte a jeho řádná příslušnost k dynastii Wittelsbachů. Alespoň byla vévodkyně ušetřena přítomnosti oficiálních svědků již během porodu. Na rozdíl od zvyklostí, které panovaly třeba na britském královském dvoře, Ludovika alespoň nemusela prožívat intimní akt porodu před ministry, chráněna jen jakousi pojízdnou zástěnou, která sice zakrývala dolní část těla rodičky, ale jeho horní polovinu vydávala všanc pohledům cizích lidí.⁶

Akt svědectví byl vyřízen rychle. Poté, co spatřili kojence a vyslovili obligátní blahopřání, Sebastian baron von Schrenk, Ludwig rytíř von Wiesinger a baron von Gise budoár opustili. Wittelsbašskému domu, zapsali do porodního protokolu, se přesně v deset hodin čtyřicet tři minuty večer 24. prosince 1837 narodila další princezna. Tím splnili svou povinnost a mohli spěchat domů ke svým rodinám.

Novorozené děvčátko dostalo jméno Alžběta Amálie Eugenie. Kmotrou jí byla Ludovičina starší sestra – Alžběta Ludovika Pruská, která se tři roky po narození své kmotřenky stala pruskou královnou. Své druhé jméno Amálie dostala malá princezna na počest dvojčete své kmotry, pozdější saské královny. A konečně třetí jméno Eugenie odkazovalo na sestřenku, která byla u Ludoviky během porodních bolestí. Dva dny po narození byla Alžběta pokřtěna v klášterním kostele svatého Kajetána, dvorském kostele v Mnichově zvaném „theatinský kostel“.

Bylo to tehdy jen pár desítek let poté, co rod Wittelsbachů, k němuž Alžběta patřila a který kromě ní vyprodukoval tolik dalších výjimečných, občas excentrických osobností, obdržel od Napoleona královskou hodnost. V neklidných letech po roce 1804, kdy se korsický vojevůdce korunoval císařem Francouzů, do jeho pádu, který započal nezdařeným tažením do Ruska roku 1812, prošly státy Evropy a s nimi spojený starobylý politický řád vírem převratů. Evropští vládci, kteří bojovali na Napoleonově straně, nyní mohli zvětšit své území a svůj vliv vůči sousedům – nehledě na to, že tak unikli klasickému osudu svých stavovských kolegů, kteří se postavili na odpor a které vojevůdce a císař bez okolků smetl z jejich trůnů, aby na ně pak dosadil příslušníky své rodiny. Alžbětin děd Maxmilián IV., v těch letech ještě kurfiřt a vévoda, rozpoznal šanci pro svůj rod a stal se Napoleonovým prvním spojencem – ten z něj roku 1806 na oplátku učinil krále významně zvětšeného Bavorska. Konec Napoleonovy vlády o pár let později nemohl mladému království ublížit. Na rozdíl od jiných vládců, kteří se k moci dostali jen díky věrnému spojenectví s francouzským císařem a nyní moc ztratili, byli Wittelsbachové až příliš etablovaní, než aby se museli za restaurace své vlády zase vzdát. Nehledě na to změnili na poslední chvíli zase strany, a unikli tak nové parcelaci území, jemuž vládli.

Wittelsbachové patřili k nejstarším německým šlechtickým rodům a v Bavorsku vládli již po staletí. Byli falckrabaty, vévody a od roku 1623 kurfiřty, a byli tak jedním ze sedmi knížat (od roku 1648 osmi), kteří volili císaře Svaté říše římské. Napoleon Bonaparte byl jen poznámkou pod čarou v historii této dynastie. Nová královská hodnost však v každém případě znamenala povýšení a nový král Maxmilián I. z toho vytěžil pro svůj rod a zemi to nejlepší. Alžbětin děd změnil stát k nepoznání. Reformoval státní správu a vedle nové ústavy a efektivního úřednického sboru, vedle práva svobodně vyjadřovat své mínění a náboženské svobody zavedl také povinnou školní docházku. Rovnost všech občanů před zákonem, zakotvená v ústavě, byla jedním z opatření, kterými nový vládce oslabil moc bavorské šlechty. Zrušil její osvobození od daní, stejně jako dosud existující systém poddanství. Za Maxmiliána I. Josefa se Bavorsko stalo moderním státem. Kromě toho byl prvním z řady nanejvýš význačných bavorských králů, kteří dosáhli popularity, o jaké si panovníci ostatních dynastií mohli nechat jen zdát. A tak mohli Wittelsbachové zůstat bavorskými králi až do konce první světové války, která znamenala také konec monarchické Evropy.

Alžbětina matka, vévodkyně Ludovika Vilemína, byla dru-hou nejmladší dcerou Maxmiliána I. Josefa. Pocházela z panovníkova druhého manželství s bádenskou princeznou Karolinou Friederikou. Z tohoto manželství vzešlo osm dětí, šest dívek a dva chlapci, z nichž jeden se narodil mrtvý a druhý zemřel v útlém věku. Ludovika a její sestry měly ještě pět nevlastních sourozenců, kteří pocházeli z otcova prvního manželství s dcerou hesensko-darmstadtského lantkraběte. K nim patřil také Ludovičin nevlastní bratr Ludvík, pozdější bavorský král. V roce 1837, kdy Alžběta spatřila o Vánocích světlo světa, již patnáctým rokem řídil jako Ludvík I. osudy monarchie. Dětství a rané mládí Ludoviky, narozené v roce 1808, se – v tom nejlepším slova smyslu – lišilo od obvyklého dětství princezen na německých dvorech. Jakkoli je těžké aplikovat buržoazní pojem šťastného rodinného života na tehdejší knížecí dvory, Ludovičino dětství by moderním představám o šťastném dětství nejspíš plně odpovídalo. Z dosud zachovaných a vyhodnocených dopisů lze usuzovat na niterné a srdečné vzájemné vztahy. Když se děti musely odloučit od rodičů, plnících jakožto královský pár reprezentativní úlohy, hořce si stěžovaly, a také popisy každodenního života rýsují obraz královské rodiny, která si vedle plnění úkolů u dvora dokázala vytvořit i určitý prostor pro rodinný život. Maxmilián, typický monarcha začínajícího biedermeieru, kdy se pěstoval smysl pro intimitu rodinného života (včetně odpovídající stylizace), si bez ohledu na královskou hodnost liboval rovněž v roli pečujícího otce rodiny. Jeho šest dcer na něm viselo. Také jejich matka, královna Karolina, měla s děvčaty důvěrný vztah. Důvěra a náklonnost byly charakteristické i pro vztah mezi princeznami. Pět sester, které dosáhly dospělého věku – šestá a nejmladší zemřela ještě jako dítě –, a obě nevlastní sestry z otcova prvního manželství udržovaly těsné vzájemné vztahy až do smrti. Dokonce i v pozdějších letech, když je sňatky rozptýlily do všech světových stran – do Berlína, Drážďan, Salcburku a Vídně – pečovaly sestry o udržení silných rodinných vazeb, jež se pak staly základem vysoce úspěšných sňatkových projektů.

To všechno můžeme pokládat za znamení, že se asi Ludovičiným rodičům podařilo nalézt pro sebe a své děti uspokojivou rovnováhu mezi reprezentativními povinnostmi a naplněným rodinným životem. Při vší náklonnosti a naplnění, které takový důvěrný, téměř měšťanský přístup k dcerám znamenal, si královský pár byl ovšem stále vědom povinností, které s sebou nesl fakt, že jsou první rodinou ve státě a že musí malé princezny připravovat na budoucnost na dvoře. Alespoň tak to líčí relevantní písemné prameny. Stejně jako její sestry byla i Ludovika navíc nucena účastnit se od útlého věku přijetí u dvora. Už jako čtyřletá musela chodit do divadla. Její vychovatelky byly instruovány, že se malá holčička má naučit s grácií překonávat vyčerpání nebo dlouhou chvíli. Když bylo Ludovice třináct, musela se zúčastňovat dvorních plesů. Tančit ovšem – jako dospívající – nesměla, protože by to znamenalo přílišnou blízkost s muži. Nařízené návštěvy bálů měly i zde především jeden účel: Měly je přivyknout vydržet na společenské události celé hodiny, aniž si kdo všiml, že jsou unavené nebo unuděné.

Ludovičino dětství a mládí se odehrávalo na pozadí velkého materiálního bohatství. Také styl života její rodiny plně odpovídal – při všech reflexích měšťansky biedermeierovského ideálu – vedení královského dvora, s nádhernými rezidencemi a odpovídajícím přepychem. V zimě rodina sídlila v mnichovské rezidenci, starém příbytku a vládním sídle bavorských vévodů, a v létě v kouzelném zámku Nymphenburg před branami města. Roku 1816 král Maxmilián navíc zakoupil osobní panství, které se mělo stát soukromým útočištěm rodiny – bývalý benediktinský klášter Tegernsee, malebně situovaný na březích stejnojmenného jezera. Sem, do kláštera přestavěného na soukromou rezidenci, se mohla rodina uchýlit do ústraní, zde se odehrávala velká rodinná setkání i slavnosti, sem měly později směřovat i první cesty rakouské císařovny a její rodiny.⁷

Ve stejné době a nepříliš daleko od Ludoviky, byť v emocionálním ohledu vzdálen od jejího rodinného štěstí celé světelné roky, vyrůstal chlapec, který byl jen o tři měsíce mladší než ona, ovšem ve zcela odlišných poměrech. Jmenoval se Maxmilián a byl příbuzným rodiny, respektive syn vévodského páru Pia a Amálie ze starobavorské wittelsbašské linie Zweibrücken-Birkenfeld-Gelnhausen. Těchto příbuzných si Ludovičin otec obzvlášť hleděl. Existovalo pro to několik důvodů: Maxmilián byl jediné dítě této vedlejší wittelsbašské linie a rodinné poměry, ve kterých vyrůstal, byly obzvláště svízelné. Příslušníci této kdysi vlivné rodiny s bohatými vazbami navíc v minulosti opakovaně vystupovali proti přednostnímu postavení hlavní dynastické linie, z níž pocházel Maximilán I. Josef – a teprve před nedávnem se vzdali všech nadějí na suverénní panství uvnitř bavorských území. A tak se zdá jen logické, že král chtěl svým wittelsbašským příbuzným přitáhnout uzdu a mít je tak trochu pod kontrolou. Kromě toho chlapec pocházející z této rodiny, o jehož osobní blaho tu šlo, neměl jen významné jméno – jednoho dne bude disponovat jedním z největších majetků v zemi. Ze všech těchto důvodů nemohl monarcha jinak a musel zasáhnout do života malého Maxe a připoutat tak bohatou wittelsbašskou vedlejší linii těsněji k linii královské. Královým partnerem při vyjednávání o této záležitosti, motivované starostí o rodinu, byl jeho švagr Vilém, vévoda v Bavorsku (Herzog in Bayern). Ten byl nejen hlavou zmíněné vedlejší linie, ale jako dědeček hrál také dominantní úlohu v Maxově životě. Maxovi rodiče, vévoda Pius August Bavorský a jeho manželka Amalie Luisa, neměli ani vliv na výchovu dítěte, ani nebyli v situaci, kdy by se mohli proti Maxovu dědečkovi prosadit. Vévodu Pia posuzovali současníci různě – shovívavěji z bavorské strany, méně ohleduplně ze zahraničí. Z bavorské strany byl v každém případě pokládán za zvláštního, neznajícího míru, a – i v pozdějších pamětech své vnučky Alžběty – za samotářského podivína se sklonem držet se úplně stranou společnosti. Dojem, který z něj měl pruský vyslanec v Bavorsku, Friedrich Wilhelm Christian von Zastrow, byl ovšem problematičtější. V Zastrowových očích byl Pius zpustlík a cholerik, který z bezdůvodné agresivity vyvolával rvačky, při nichž své kontrahenty „extrémně týral a těžce zraňoval“ – z toho důvodu také několikrát skončil ve vězení.⁸ Od Maxova dědečka se dochovala jen jediná ironická věta o synovi Piovi: „Ten milý chlapec jí jako lidožrout a tráví jako pštros“ – kuriózní shrnutí kvalit vlastního potomka (v narážce na velké žaludeční svaly afrických pštrosů, kteří na podporu svého mimořádně výkonného trávení polykají také kameny, písek a všechny možné malé předměty), výrok, jenž se pak ve vévodském rodě tradoval jako anekdota i po desítkách let.⁹ Nakonec byl Maxův otec postaven pod dozor rodiny. Děd a patriarcha vévoda Vilém tak byl poručníkem svého vnuka – v tomto případě explicitně, zpravidla totiž měla hlava šlechtického rodu beztak poslední slovo, pokud šlo o vzdělání a místo pobytu jednotlivých členů rodiny.

Pro chlapce Maxe tato obtížná rodinná situace znamenala, že se musel záhy vyrovnávat nejen s pro něj tíživými rodinnými poměry, ale také s častým střídáním osob, kterým byl svěřován. Když mu bylo šest let, svěřil ho jeho přísný dědeček, jehož se bál ještě i jako dospělý, do opatrování jistého vyslaneckého přidělence. Jeho styl výchovy byl ovšem dokonce i na tehdejší dobu příliš tvrdý a drakonický. Když mu bylo devět, umístili ho do internátu, tedy do „Královského institutu pro studující“, vedeného v Mnichově světským knězem a pedagogem Benediktem von Holland. Členstvím v této vzdělávací instituci, což už samo o sobě bylo pro mladého aristokrata, který měl obvykle své domácí učitele, dosti zvláštní, učinil Max zkušenost pro lidi svého stavu jistě neobvyklou: Se všemi chovanci institutu se totiž nakládalo stejně, původ či společenské postavení nehrály žádnou roli. Jedno privilegium však mladý Wittelsbach přece jen měl: vlastní ložnici.

Na roky v internátu, kde mu byl nejen vštípen klasický kánon vzdělání, ale kde se také probudila jeho láska k umění a hudbě, si Max po celý život uchoval tu nejlepší vzpomínku. Skončily, když mu bylo patnáct. Nyní musel na příkaz svého královského strýce z Hollandova ústavu odejít. Bylo totiž pokládáno za důležitější, aby byl chlapec nyní uveden svým hofmistrem „do života“. Byl to muž, kterého Benedikt von Holland nikoli neprávem pokládal za ješitného a intrikánského. Jeho úkolem bylo seznámit dospívajícího chlapce se smyslovými požitky a zábavami, které šlechtická společnost, jíž byla většina měšťanských mravních představ pro smích, pokládala za vhodné pro své mužské příslušníky (svého druhu tedy „škola dolce vita“). Z dnešního hlediska nám připadá zvláštní, že mladým aristokratům po létech učení a vzdělávání připadala hlavně role požitkářů a nabízela se jim sice spousta rozptýlení, ale žádné úkoly, při kterých by mohli seriózně rozvíjet své vlohy.

Výsledkem této kombinace rozháraných poměrů, velice rozdílných výchovných metod a několikanásobné změny autorit byl mladý muž, který z rodinného života neměl žádné pozitivní zkušenosti. Díky době strávené v internátu Benedikta von Hollanda měl Max určitou sociální kompetenci, dovedl například přistupovat bez předsudků k lidem z různých společenských vrstev. Jinak si však už dávno zvykl na styl života, který sloužil hlavně k uspokojování osobních přání a sklonů. Jako budoucí vévoda v Bavorsku, nositel velkého titulu a beneficient obrovského majetku tak plně odpovídal stereotypu světáka, který se nemusí o nic starat. Max byl však také produktem svého prostředí. Bezútěšné zkušenosti z dětství, i na tehdejší dobu necitlivý přístup jeho vychovatelů, to vše mělo totiž na něj vliv ještě dlouho poté. Je dojemné číst, jak si Max sám jako dospělý muž idealizoval rodiče, kteří byli v jeho dětství neustále prostorově i emocionálně nepřítomni. Ve vzpomínkách na cestu do Orientu například napsal, že v jeruzalémském chrámu Božího hrobu mu přišlo, jako by se „kolem něj láskyplně vznášeli duchové jeho zesnulých rodičů“.¹⁰

Že mladý muž jako Max, prasynovec bavorského krále a budoucí dědic bohaté vedlejší wittelsbašské linie, si nemohl sám vybrat, koho si vezme za ženu, se rozumělo samo sebou. O tom pochopitelně osobně rozhodl král Maxmilián I. Josef, při čemž mu byl radou i skutkem horlivě nápomocen Maxův dědeček. A král rozhodl: Mladý Maxmilián si měl později vzít jeho nejmladší dceru. V pozadí byla myšlenka, že hrdá vedlejší linie Wittelsbachů, jejíž příslušníci si kdysi dělali naděje na suverénní panství v Bavorsku, bude těsněji navázána na linii královskou. A že nesmírný majetek vedlejší linie tak zůstane v rodině. Přinejmenším by k němu neměla přístup žádná jiná dynastie nebo aristokratická rodina, což zcela odpovídalo královým intencím. Maxův dědeček si zase od sňatku sliboval zvýšení prestiže své linie. Tímto sňatkem by Max a jeho potomci získali titul „královská Výsost“ a postoupili by do králova nejužšího rodinného kruhu.

Avšak Maxmiliána Josefa Karolina, nejmladší dcera bavorského krále, která se podle přání obou patriarchů rodiny měla stát Maxovou budoucí nevěstou, už brzy nebyla k dispozici. Dívenka zemřela na následky nachlazení v roce 1821, kdy jí nebylo ještě ani dvanáct let. Nyní musela jako nevěsta narukovat králova druhá nejmladší dcera, a tou byla princezna Ludovika. Již ze skutečnosti, že Ludovika měla po smrti své sestry zacelit vzniklou mezeru, lze poznat, že tento wittelsbašský svatební projekt měl pro bavorský královský rod velký význam. Pozdější dohady, že Alžbětina matka neudělala dobrou partii, jestliže se jako královská dcera provdala za muže, který měl „jen“ titul „vévoda v Bavorsku“, musíme brát jako klišé. Právě z toho, že byla do sňatkového projektu vtlačena hned další královská dcera, je zřejmé, jak důležitá byla pro bavorský královský rod fúze s bohatou vedlejší wittelsbašskou linií. Ludovika sice tímto sňatkem nestanula po boku žádného panujícího monarchy, ale pro její dynastii – a jen tento přístup měl ve vládnoucím rodě počátku 19. století váhu – bylo manželské spojení s Maxem nezbytností, která rod Wittelsbachů posílila.

Ludovice bylo v době, kdy zemřela její malá sestra, třináct let. Vzdáleného bratrance, kterého si měla za několik let vzít, dobře znala už od raného dětství. Její otec měl totiž nejvyšší dohled nad Maxovou výchovou, ale umožňoval chlapci – kterého měl rád a jemuž teď zbyl z blízkých příbuzných už jen dědeček – opakovaně familiární styk se svými dcerami. Ludovika a Max se jako děti vídali pravidelně a psali si psaníčka, kde líčili vzrušující události a situace ze svého dětského každodenního života.

Zda si Ludovika a Max ve věku deseti až dvanácti let – ve věku, z něhož se dochovalo obzvlášť hodně dopisů – uměli představit společnou budoucnost, to se dnes už nedá zjistit. V každém případě se chovali jako všichni mladí lidé své doby a postavení: Rozhodnutí svých rodičů a poručníků o tom, koho si mají vzít, nezpochybňovali, neboť byli naučeni poslouchat. Vzpoura a vzdor vůči rodičům byly vzhledem k tomu, že matky, a především otcové – a ještě k tomu takoví, kteří vládli a náleželi k nejvyššímu stavu – tehdy vystupovali jako nezpochybnitelné autority, těžko představitelné. Žádná myslitelná Ludovičina námitka proti plánovanému sňatku by nebyla mohla vést ke změně plánů, a také je nepředstavitelné, že by se nějaká dívka v té době odvážila bojovat za to, aby si mohla ženicha vybrat sama. A stejně pochybená byla myšlenka, že by se Max postavil proti očekávání svého prastrýce a krále. Přitom oba, Max stejně jako Ludovika, už dali svá srdce někomu jinému než budoucímu manželskému partnerovi. Vnučka těch dvou později vzpomínala, že Max byl zamilovaný do měšťanské dcery jistého velitele pluku, zatímco Ludovika – která mezitím dospěla v nápadně krásnou ženu – při jedné návštěvě Vídně zahořela pro bezzemka a čekatele portugalského trůnu Doma Miguela z Braganzy. Oba vyvolení partneři byli ovšem pro jejich rodiny neakceptovatelní. Pro vévodu, jako byl Max, nepřicházela dcera muže, který sloužil jako žoldnéř králi, tedy nejvyššímu veliteli své armády, pochopitelně coby kandidátka sňatku v úvahu. A pokud jde o Ludoviku, pak příběh její lásky zdaleka nebyl tak romantický, jak se často vypráví. Domu Miguelovi nebyla její ruka v zásadě zapovězena, ale on sám si chtěl nechat otevřenou možnost oženit se se svou neteří – první čekatelkou trůnu a pozdější portugalskou královnou Marií II. –, jakmile ta dosáhne plnoletosti. Král Maxmilián II. by nehledě na to bavorsko-portugalskou sňatkovou aliancí nemohl mnoho získat. Své dcery chtěl provdat jen do německy hovořících zemí.¹¹

Ať už Ludovika a Max cítili či si přáli cokoli, rozhodnutí nebylo na nich. Mohli sice reptat, ale přizpůsobili se. A otázka, jestli budou ti dva lidé, spojení bez vlastního přičinění, v manželství spolu šťastní, neměla, pokud vůbec byla přetřásána, žádnou prioritu. Nikdo neformuloval jasněji, co si v královských kruzích mysleli o předpokladech k manželství, než Maxův dědeček. Když někdo začal mluvit o tom, že se jeho vnuk a jeho praneteř nemilují, řekl: „To je úplně jedno. Naučí se jeden druhého milovat“12 – a docela jasně tak vyjádřil názor své doby.

A tak bylo 9. září 1828 na zámku Tegernsee uzavřeno manželství. Místo Ludovičina otce, který zemřel v roce 1825, vládl nyní zemi jeho nevlastní bratr, král Ludvík I. Jako nová hlava wittelsbašského domu i on sňatkový projekt podporoval. A tak se princezna Ludovika Bavorská, nejmladší dosud žijící dcera prvního bavorského krále Maxmiliána, a vévoda Max, pozdější hlava vedlejší wittelsbašské linie vévodů v Bavorsku, stali mužem a ženou. Svatba se slavila s nádherou, pompou a nejvznešenějšími hosty. Smlouva, ve které byly již léta před uzavřením manželstvím stanoveny všechny modality, nenechávala nikoho na pochybách, kdo zde byl vyššího postavení. Pro Ludoviku si královská rodina vymínila, že smlouvu k dohodě o uzavření manželství lze kdykoli jednostranně zrušit ve prospěch princezny.

Pokud jde o společenské postavení, stála sice Ludovika výše než její čerstvý manžel, ale pokud jde o velikost jeho jmění, byl daleko lépe zaopatřen než celá její rodina. Vedlejší vévodská linie Wittelsbachů byla tehdy podstatně bohatší než hlavní královská linie, což, když to trochu přeženeme, znamenalo: Na rozdíl od Ludvíka I. disponoval vévoda Max finančními prostředky, které byly vpravdě královské. Jen ze státní pokladny dostával apanáž 225 tisíc zlatých, tehdy nesmírně velkou částku. Základem pro tyto vysoké platby členovi nevládnoucí linie Wittelsbachů byla smlouva, kterou kdysi Ludovičin otec po svém jmenování králem uzavřel s Maxovým dědečkem, vévodou Vilémem. V ní byla apanáž, kterou země Bavorsko přislíbila své dynastii, stanovena a rozdělena víceméně stejným dílem mezi novou královskou linii a vedlejší linii vévodů v Bavorsku. Důvodem, proč byli nevládnoucí Wittelsbachové novým monarchou tak velkoryse zaopatřeni, bylo v neposlední řadě to, že nové Bavorské království v průběhu územních změn během napoleonské doby anektovalo několik držav vedlejší linie. Už jen roční státní apanáž, která byla vedlejší wittelsbašské linii přiznána, vedla během času ke koncentraci majetku, kterou nebylo možno v době uzavření smlouvy předvídat. Protože mužských příslušníků královské linie během času neustále přibývalo, zatímco vévodská vedlejší linie měla po generaci často jen jednoho mužského zástupce, vznikla paradoxní situace, že se u pravidelně jediného dědice na straně wittelsbašských vévodů po desítky let hromadilo více a více peněz – zatímco v královské linii bylo nutno státní apanáž vždy rozdělovat mezi početné potomstvo. A tak se nakonec stalo, že vévoda Max osobně disponoval mnohem více penězi než vládnoucí monarcha.¹³ A k tomuto jmění se družilo ještě bohaté dědictví, jehož se Max ujal po smrti své (z Francie pocházející) matky. Vévodkyně Amalie Luisa von Arenberg vlastnila totiž rozsáhlé majetky ve Francii a palác ve výtečné poloze v Paříži, což vše přinesla do manželství s Maxovým otcem.

Jeho majetek tak byl daleko větší než Ludovičin. To všem neznamená, že Ludovika nebyla bohatá nevěsta. Také ona disponovala značnými finančními prostředky. Když jí bylo čtrnáct let, složil její otec tehdy gigantickou sumu ve výši téměř dvou a půl milionu zlatých ve prospěch své ženy a společných dcer. Jen z úroků plynulo každé z nich 25 tisíc zlatých ročně.¹⁴ Ke svatbě dostala Ludovika ještě věno ve výši 100 tisíc zlatých, které se staly součástí majetku vévodské větve. Později přešly prostřednictvím Ludovičina dědictví k vévodské linii ještě zámky Tegernsee a Biederstein.

Bohatství čerstvě oddaného páru se projevovalo i ve způsobu vedení dvora, který byl pro vévodu neobvyklý a reálně ještě daleko okázalejší, než odpovídalo standardům královské rodiny. Zvláštním, nápadným nádherným kusem jejich života v přepychu se stal impozantní třípodlažní „Maxův palác“ na Ludwigstrasse v Mnichově – Alžbětin rodný dům. Vévoda Max měl prostředky na postavení tohoto nejkrásnějšího paláce ve městě, ale také bavorský král, Alžbětin strýc Ludvík I. – nadšený obdivovatel umění a architektury a velký ctitel řecké antiky – měl podíl na tom, že pozdější císařovna Alžběta vyrůstala v architektonickém klenotu.

Vysoká estetická náročnost Ludvíka I., kterou se jako panovník snažil ve svém hlavním a sídelním městě také uplatnit v praxi, zanechala prokazatelně stopy na životě Alžbětiny rodiny. Král snil o tom, že v urbanistickém ohledu ještě zcela provinciální Mnichov úplně přestaví. Bavorské hlavní město mělo růst. Staré městské hradby byly strženy a město zvětšeno. Četné nové veřejné stavby ve slohu klasicismu měly sídelní město přeměnit na celostní umělecké dílo. Prestižní projekt, který ležel králi obzvlášť na srdci, byla Ludwigstrasse – výstavný bulvár v srdci Mnichova, jehož budovy měly být postaveny v novorenesančním slohu. Aby se jeho vize stala také skutečností, potřeboval Ludvík I. ochotné a finančně silné stavebníky. Ti měli nejen disponovat nezbytnými finančními prostředky, ale měli být také ochotni jeho architektonické záměry adekvátně realizovat. Jedním z těchto stavebníků byl teď Ludovičin manžel, jeho švagr. Od chvíle, kdy se Ludvík stal králem, nešetřil sice vůči tomuto níže postavenému příbuznému neuctivými poznámkami a drobnými poníženími – na rozdíl od svého otce totiž necítil k Maxovi žádné sympatie –, ale ve svých estetických zájmech si byli krasoduchové král a vévoda velice podobní. Nadšení pro umění a antiku nemusel Ludvík ve svém příbuzném teprve probouzet, neboť ten byl stejný estét jako on. Během tří a půl roku, po které s Ludovikou bydleli v Mnichově v nájemním domě, vznikla pod taktovkou stavebníka vévody Maxe na Ludwigstrasse 13 nejkrásnější soukromá budova ve městě. Slovo „palác“ se vlastně už k této zámku podobné budově, již navrhl slavný architekt Leo von Klenze, nehodilo. Jen základová plocha činila 5000 čtverečních metrů. Dvě patra vysoký palác tvaru podkovy měl do ulice nádhernou fasádu ve slohu pozdní renesance. Z oken reprezentačních místností byl přímo vidět pulzující život na Ludwigstrasse.

Po svém dokončení palác sloužil jako oficiální zimní sídlo vévody Maxe, Ludoviky a jejich rodiny. Zde se konala reprezentativní přijetí, zde vykonávali šlechtici a diplomaté zdvořilostní návštěvy u vévodské rodiny, zde se v plesovém sále vysokém dvě podlaží pořádaly velkolepé slavnosti. (Devět dní před stým výročím Alžbětina narození byl palác stržen; demoliční práce začaly 15. prosince 1937 a v době nacismu na jeho místě vyrostla novostavba Říšské banky. Avšak dodnes dochované půdorysy, plány a fotografie vyprávějí o klasické kráse a mimořádných rozměrech této budovy, o níž mnozí tvrdí, že to byl nejkrásnější knížecí palác, který slavný Leo von Klenze navrhl.)

Rozdělení prostoru a vybavení Maxova paláce bylo navrženo přesně na míru jeho obyvatelům a jejich vznešenému postavení. Z rozdělení místností lze také přesně vyčíst, kudy vedla hranice mezi společenskými povinnostmi rodiny a jejím soukromým životem a jak oddělení těchto dvou sfér určovalo život a cesty těch, kdo zde bydleli: Z Ludwigstrasse vstupovala rodina do paláce nádherným portálem. Tento vstup byl vyhrazen pánovi domu, jeho manželce, jejich dětem a oficiálním hostům. Početní sloužící a stájový personál, ale také úředníci ve vévodských službách museli do paláce vstupovat jedním z postranních vstupů. Po projití portálem se šlo z vestibulu doleva do vévodových soukromých komnat, které byly situovány v přízemí. Na dvě předsíně navazovaly dva salony. V těchto dekorativně vyzdobených místnostech Alžbětin otec přijímal své soukromé hosty. Na ně navazoval kabinet, který vyznačoval přechod do soukromých místností vévody, pracovny, knihovny a ložnice pána domu. Tato část paláce byla vyhrazena vévodovi. Ani jeho žena a děti sem neměly přístup. Pokud chtěly vidět manžela a otce, musely se napřed ohlásit u vévodova službu konajícího sloužícího.

Přesně nad Maxmiliánovým apartmánem byly v prvním poschodí situovány prostory Alžbětiny matky. Vstupovalo se do nich po velkém slavnostním schodišti a byly zařízeny ještě zdobněji než místnosti vévodovy. Také k Ludovičinu soukromému apartmánu patřily dva obrovské salony, v nichž paní domu přijímala své soukromé návštěvníky: „zelený salon“ byl pojmenován podle zelené hedvábné tapety, která pokrývala jeho stěny. K zařízení patřil zlatobílý nábytek a velkoformátové olejomalby, které zachycovaly vévodský pár a jeho rodinu. Na tento „zelený“ salon navazoval „hnědý salon“ a na něj již zmíněný rohový „bílý“ budoár v pompejském stylu – ona místnost s filigránskými malbami představujícími antické ženské postavy, rostliny a ptáky, kde byla Alžběta podle rodného listu jako novorozená princezna představena královským úředníkům.¹⁵ Vedle se nacházela ložnice vévodkyně, která byla točitým schodištěm spojená s vévodovou ložnicí v přízemí. Navzdory odděleným obytným prostorám s různými vchody tak byly obě tyto nejsoukromější místnosti manželského páru propojeny, a vévoda Max mohl, kdykoli chtěl, strávit intimní chvíle se svou ženou. Impulz k těmto setkáním in eroticis vycházel vždy a výhradně od vévody, vyprávěla Ludovika bez zábran otevřeně vnoučatům. Ona sice vždycky doufala, že dojde k něčemu víc než jen krátkým návštěvám, ale nikdy se jí nepodařilo k tomu Maxe pohnout.¹⁶

Naproti Ludovičinu apartmánu se nacházely slavnostní apartmány, jejichž nádhera a vybavení byly legendární. Slavnostní apartmány byly jako na barokním zámku uspořádány jako enfiláda, tedy zřetězení pokojů se vzájemně protilehlými dveřmi. První místností této enfilády byl úvodem popsaný přijímací salon s mytologickými freskami Roberta von Langera. Na něj navazovaly tři čtvercové mezisalony – velké zdobné místnosti; když jimi návštěvník prošel, dostal se do severního rohového pokoje a obrovského plesového sálu. Poslední z těchto slavnostních místností byla „velká jídelna“, jak se jí v Alžbětině rodině říkalo – sál s rozlohou více než sto metrů čtverečních, kde se konaly slavnostní bankety a rodinné galavečeře.

Slavnostními apartmány a apartmány vévodského páru je však popsána jen malá část paláce. Ve druhém patře, v přední části budovy nad místnostmi Ludoviky a slavnostními apartmány, byly pokoje vévodských dětí, vychovatelů a místnosti dvorních dam. Komorníci, stejně jako úředníci a také kuchyňský a stájový personál, bydleli v zadní části paláce. Neobvyklé bylo, že přístup k luxusu a komfortu nejnovějších vymožeností bydlení a hygieny měl i personál. Koupelny měly nejen apartmány Maxe a Ludoviky – koupelny a sanitární zařízení byly i v bytě dětí a v bytech jejich vychovatelů. Toaletami byly vybaveny i hospodářské budovy a budovy personálu.

Takový impozantní městský vévodský palác potřeboval pochopitelně také dokonalou infrastrukturu, aby všechno šlapalo jak na drátku. Maxův palác tudíž zahrnoval i správní budovy, hospodářské prostory – od kuchyně po prádelny –, kancelář, účtárnu a různé sklady a komory, kde bylo uskladněno vše od potravin po dřevo, a vlastní kapli. V nejzadnější části paláce – od přední části oddělené hned dvěma dvory – byly situovány budovy stájí a remízy; zde byli umístěni koně, kočáry a komory se sedly. Maxův palác měl v zásadě rozměry malého knížecího dvora a Alžběta vyrůstala i s vlastním malým dvorem; její otec měl takzvaného představeného dvora (na velkých dvorech se mu říkalo nejvyšší hofmistr), který stál v čele vévodské domácnosti, dva královské komorníky a dvorního kaplana. Vévodkyně Ludovika měla nejvyššího hofmistra a hofmistryni, jednu až dvě dvorní dámy, dvě komorné, dvě garderobiérky a dva lokaje. K tomu přistupovali ještě domovníci, portýři, kuchaři a kuchyňští pomocníci, sloužící starající se o stříbro, lokajové, personál ve stájích s kočím, štolbou, předjezdcem a pacholky ke koním.¹⁷

Už tento stručný pohled na situaci v Maxově paláci dokazuje, že pozdější – často jako skutečnost rozšiřované – představy o i finančně skromném původu císařovny Alžběty jsou nepravdivé a nevydrží vzdorovat ani povrchnímu přezkoumání. Naopak, Alžběta vyrůstala v prostředí, které charakterizovalo velké bohatství a vysoký status. Nepocházela „jen“ z vedlejší větve wittelsbašského rodu, jak se v některých jejích životopisech zdůrazňuje – úplně jako by její rodina měla postavení nějaké „Popelky“. To sice může vyhovovat pozdější romantizaci Alžbětina mýtu – chudá dívka se vdala za bohatého prince, jednu z nejlepších partií 19. století –, ale historické skutečnosti to neodpovídá. Alžběta byla dcerou bavorské královské dcery, byla vnučkou krále a větev wittelsbašských vévodů byla sňatkem jejích rodičů vědomě pozdvihnuta blíže k bavorské královské linii – tak, jak to plánoval její děd. Ludovika by v pozdějších letech nikdy nemohla provdat tolik dcer do královských rodin, kdyby její děti nebyly tím, čím byly: členy bavorského královského domu. Jako na takové se na ně pohlíželo, jako takové děti z tohoto manželství vyrůstaly. Ludovičin nevlastní bratr, král Ludvík I., sice po smrti Maxmiliána I. Josefa téměř chorobně zdůrazňoval svou dynastickou nadřazenost a vzájemné oddělení obou wittelsbašských větví – například když Maxovi a dětem na několik let odebral titul „královská Výsost“ –, ale byly to jen drobné ústrky způsobené Ludvíkovou žárlivostí a neměnily nic na mimořádném postavení Maxovy a Ludovičiny rodiny.

Alžběta tak nepoznala život v luxusu teprve po svatbě s rakouským císařem, znala ho už dávno z otcova domu. Vévoda Max se o peníze málo staral a vycházel z toho, že si každé přání, které bylo možno splnit penězi, také splní. To byl přístup, který jeho druhorozená dcera v pozdějším životě také sdílela. Měla vedlejší vévodská linie také oficiální povinnosti? Vlastně jen jedinou: Měla co nejreprezentativněji odrážet lesk Wittelsbachů. Časy, kdy její příslušníci hráli nějakou roli v politice, byly od konce napoleonských válek tytam. Nyní už existovala jen jedna linie, která měla politický význam: královská. Maxův děd Vilém byl poslední wittelsbašský vévoda, který se ještě pohyboval na politickém parketu. Na tomto pozadí musíme vidět pozdější soudy o Alžbětině otci. O tomto vévodovi se psalo, že byl naprosto oddán svým soukromým zájmům a rozhodně na sebe nepoutal pozornost politickými ambicemi. Jeho angažovanost se údajně vyčerpávala účastí na říšské radě, jíž se beztak účastnili všichni dospělí mužští členové královského rodu. Nějakou dobu zastával také jisté postavení v kavalérii, kde to dotáhl až na generála jezdectva – za což ovšem vděčil především svému vznešenému původu. Zda vévoda Max tím, že se omezil na privátní sféru, dělal jen to, co od něho jeho sešvagření královští příbuzní očekávali, anebo jestli při tom šlo o osobní rezignaci, na to se už dnes dá odpovědět stejně stěží jako na otázku, zda by vévoda vůbec měl zájem o nějakou náročnější činnost politického či vojenského rázu. Bylo ostatně obvyklé, že příbuzní královské rodiny žili jako soukromníci. Politická činnost byla vyhrazena panovníkovi a jakákoli veřejná aktivita by se pokládala za stavovsky nepřiměřenou.

Své reprezentativní úkoly plnili vévoda Max a vévodkyně Ludovika v prvních letech manželství na výtečnou. Maxův palác byl místem setkávání bavorské aristokracie a diplomatického sboru. Na prvním místě společenských povinností bylo přijímání nově akreditovaných diplomatů a jejich manželek a stavů a palácových dam. Ti totiž nevykonávali zdvořilostní návštěvu jen v mnichovské rezidenci panovníka, ale také v paláci na Ludwigstrasse, kde je Max a Ludovika přijímali jako členové královského rodu. Průběh přijetí se do konce monarchie nezměnil: Vévoda přijímal diplomaty a stavy, vévodkyně jejich manžely a palácové dámy. Přijímalo se ve večerních hodinách a ve „velké toaletě“. To znamenalo, že muži se museli dostavit v uniformě nebo v černém kabátě a s řády, ženy ve dvorských róbách s vlečkou a bohatými šperky. Pozvaní museli předjet před palác v kočáře, sáloví sloužící je potom zavedli do slavnostních apartmánů, kde čekali, až na ně přijde řada. Potom je jednoho po druhém zavedli do místnosti, kde čekal vévodský pár s družinou. U vévody se ujal představování hofmistr, u vévodkyně její nejvyšší hofmistryně. Poté si Max a Ludovika ještě vyměnili s návštěvníky pár slov, načež byli hosté zase vyvedeni ven. Taková ceremoniální přijetí byla pro obě strany únavná. Přesto se musela pořádat – a s velkou pečlivostí – pravidelně, představovaly totiž v sociálním ohledu tmel mezi královským domem a aristokracií, mezi rodinou panovníka a diplomaty.¹⁸

Podstatně živější a veselejší atmosféra vládla na plesech a koncertech, které Max a Ludovika v prvních letech manželství rovněž pořádali. Bály v Maxově paláci patřily k největším společenským událostem bavorského hlavního města a mnichovské společenské listy je podrobně popisovaly. „Velký bál u vévody Maxe“ zněl titulek například v Münchner Tagblatt o jedné z mnoha akcí, na které vévoda Max a vévodkyně Ludovika zvali.¹⁹ Na každý bál bylo rozesláno kolem šesti až sedmi set pozvánek a to, co zde na hosty čekalo, nebylo popisováno jen v denících, ale vešlo i do zápisků a knih těch, kteří kdysi plesy v Maxově domě navštěvovali a i ve vysokém věku stále ještě vzpomínali na jejich úžasný lesk.²⁰

Vedle klasických plesů během zimní sezony zvali vévoda Max a vévodkyně Ludovika na maškarní a kostýmové bály, které byly vždy věnovány určitému mottu. V masopustním čase se pořádal jeden ples týdně – a právě tyto neobyčejné slavnosti upevňovaly pověst vévodského páru jako dokonalých hostitelů a odrážely lesk wittelsbašské vedlejší linie.

V Maxově paláci se pochopitelně konaly i menší slavnosti. Pán domu zval například opakovaně na koncerty a divadelní představení, neboť, stejně jako většina paláců postavených v době biedermeieru, disponoval i tento malým soukromým divadlem, ve kterém herci Královského dvorního a národního divadla hráli hry klasiků i lehčí komedie. Za palácem dal Max navíc postavit krytý hipodrom, kde se vedle cirkusových představení s harlekýny a tanečníky konala také představení jezdecká, kterých se osobně účastnil. Jeho „jezdecké exercicie“ byly v Mnichově legendární. Brzy se po celém městě vyprávělo, že vévoda Max dokáže stát na hřbetě dvou vedle sebe cválajících koní, a přitom ještě řídit koňské čtyřspřeží. Max jezdil „vysokou školu“, nejtěžší a nejnáročnější z drezur, přičemž mu zuřivě aplaudovali přihlížející přátelé rodu a dvorská společnost usazená v lóžích. Ačkoli se často tvrdívá opak, jeho dcera Alžběta se v této jízdárně jezdit nenaučila. A jako dítě nebyla ani příliš často přítomná Maxovu předvádění. Když jí totiž bylo sedm let, byl hipodrom zase stržen. Místo, na němž stál, Max přenechal otcům města, aby tudy vedli novou ulici. A protože byl v letech před stržením často celé měsíce na cestách, jeho dcera neměla mnoho příležitostí obdivovat ho jako cirkusového jezdce.²¹

Rok 1837, na jehož konci se Alžběta narodila, znamenal pro Maxe a Ludoviku pronikavou změnu. Toho roku zemřel vévodovi dědeček i otec, takže Max najednou mohl naplno užívat celý rodový majetek. Dědeček na něj sice už předtím za roční apanáž převedl vedení všech rodinných záležitostí a všech dalších práv se vzdal – současně a také za apanáž – i jeho otec. Nyní však připadl Maxovi ještě obrovský majetek a všechny državy wittelsbašské linie Zweibrücken-Birkenfeld-Gelnhausen. Toto dědictví mělo jeden bezprostřední následek: dcera Alžběta teď viděla otce ještě méně často než její starší sourozenci. Max se totiž v nové situaci rozhodl, že si splní životní sen, a brzy po Alžbětině narození vyrazil na několikaměsíční, nákladnou cestu po Orientu.

Dívčí roky

„Elisa začíná být velice hezká, a je to tak hodné dítě.“²²

Když bylo Alžbětě tři a půl roku, došlo na dvoře jejího otce k úmrtí. V knize úmrtí mnichovského kostela Panny Marie najdeme zápis, podle kterého v Maxově paláci 17. května 1841 v jednu hodinu odpoledne zemřel mladý Afričan. Tento – jak je v knize mrtvých uvedeno – „Maur z Habeše“ se dožil jen sedmnácti let.²³ Dva roky před svou časnou smrtí byl pokřtěn jménem Theodor, do té doby se mu říkalo „Osman“. Jako příčina smrti byla uvedena „vychrtlost“, z čehož lze usoudit, že Theodor zemřel buď na následky nějaké těžké infekce, nebo na juvenilní nádorové onemocnění.²⁴

Byl to jeden z pěti afrických sloužících vévody Maxe. Za své dlouhé cesty po Orientu, která ho zavedla až do Egypta a do Svaté země, vévoda koupil na trhu s otroky v Káhiře pět chlapců a vzal je s sebou do Bavorska. Že měl známý vévoda černé sloužící, vzbudilo sice v poklidném Mnichově určitý údiv, ale senzace to nebyla. Rok před Maxovou cestou do Orientu totiž kolovaly po německých dvorech vzrušující zprávy o africké cestě knížete Hermanna von Pückler-Muskau, budovatele zahrad a dobrodruha. V únoru 1837 kníže rovněž na káhirském trhu s otroky koupil třináctiletou Habešanku, která ho od té doby provázela. Zájem německých šlechtických kruhů o ni navíc zvyšovalo i to, že se na vzdělanou a jazykově nadanou dívku zvanou „Machbuba“ nehodila běžná klišé o prosté černošské otrokyni.

Na pozadí populární historie zážitků knížete von Pückler-Muskau z cest byli sice černí sloužící, které si Max v září 1838 přivezl z cest, stále ještě pokládáni za exotické, ale všeobecný údiv měl své hranice. Navíc důvody, proč v Káhiře pět mladíků koupil, byly křesťansko-altruistické povahy. Ještě dnes si můžeme přečíst, jak byl Max severoafrickými trhy s otroky zděšen. Bylo pro něj skutečným utrpením, když musel přihlížet, jak jsou tam „lidé kupováni jako otroci“, napsal Max.²⁵ Po návratu do Mnichova dal vévoda vykoupené bývalé otroky pokřtít v kostele Panny Marie.

Jako sloužící bydleli v místnostech pro služebnictvo v zadní části Maxova paláce, ve druhém patře. Také tam nahoře, ovšem v přední části paláce, měla svůj pokoj Alžběta. Styk s černými sloužícími byl pro ni od dětství každodenní záležitostí. Jako císařovna pak sama zaměstnávala dva Afričany: Núbijce Muhammada Bešira, který byl tři roky sloužícím v její domácnosti a později se vrátil do Afriky, a chlapce jménem Rudolf Rustimo.²⁶ Oba podporovala a pomáhala jim, dokonce i poté, co ode dvora odešli. V pozdějších životopisech jsou černí sloužící císařovny často interpretováni jako „splín“, který si pěstovala, aby šokovala vídeňskou dvorskou společnost – což však s ohledem na domácké prostředí, ve kterém Alžběta vyrůstala, nezní příliš přesvědčivě.

To ji ostatně poznamenalo neobvyklým, protože velice odlišným způsobem. Dcera vévody Maxe a vévodkyně Ludoviky totiž v dětství poznala dva v zásadě neslučitelné „světy“, svět otce a svět matky. V Ludovičině světě Alžběta patřila zcela a úplně do poklidného života na bavorském dvoře 19. století. Prošla typickou výchovou, jakou musel ženský příslušník bavorské královské rodiny projít, a zažívala dětství s pevnými rituály a jednoznačným rozdělením rolí. Jak to odpovídalo jejímu vysokému postavení a pohlaví, musela se naučit se ukáznit a přizpůsobit. Ale Alžběta nahlédla i do jiného světa – světa, který vlastně byl dávno minulostí, a už vůbec se nehodil k „měšťanskému“ 19. století, kdy se evropské dvory prezentovaly zdrženlivěji a bodřeji než ještě o sto let dříve, za ancien régime. V tomto druhém světě žil její otec; zde se žádaly osvobozující, individuální průlomy do striktních dvorských pravidel, potěšení z provokací zde patřilo k životnímu stylu stejně jako hédonický každodenní život v luxusu. V zásadě vedli Max a Ludovika v jednom a témže společenském rámci dvojí a zcela rozdílný způsob života. A čím méně bylo možné uvést tyto dva způsoby života do souladu, tím méně panovala harmonie i mezi jejími rodiči. Názory a hodnoty budoucí rakouské císařovny tak byly poznamenány tímto neustálým napětím.