Copyright © Edgar Dutka, 2021

All rights reserved

Graphic design © Adéla Ťopková, 2021

ISBN 978-80-242-7528-4

Na místě činu

Pátek. Dřív to dokonce bývala sobota, kdy městská chasa na konečné stanici vybíhala z přeplněných tramvají a spěchala o zlom krk přes udupaný plácek na železniční stanici zarostlou v černém bezu. Tam na první koleji už bručel ojetý motorák (kde jsou časy, kdy těch pár vagónů táhla parní mašinka). Posázavský Pacifik se celý třásl připraven k odjezdu. Bylo ještě třeba koupit si u pokladny jízdenku a pak se vmáčknout do některého z přeplněných vagónů, z kterých se otevřenými okny ozývalo halasné překřikování, ale už i kytara a zpěv trampů. Bylo v tom romantické echo amerického západu. Jen výpravčí byl pozůstatkem rakousko-uherského mocnářství s tou červenou hranatou čepicí, aby zapískal a zvednutou plácačkou dal cestě do přírody volno. Tím spíš, že po deštivém létu, které se opět nepovedlo, konečně na jeho konci o víkendu přišlo několik slunečných a nebývale horkých letních dnů.

Trať pro mašinku byla kdysi vysekaná ve strmých skalnatých březích vysoko nad řekou a byla stejně romantická jako sám vláček, který rozvážel cestující. Staří pamětníci dnes cestují ke svým chatičkám, které si ve strmých stráních v lese i na skalnatých převisech nad řekou kdysi stloukli ze smrkových kuláčů, ale i z všelikého použitého materiálu, když byli mladí, a doteď na stará kolena týden co týden celou sezónu cestují s velkými taškami plnými nezbytných věcí k jejich neustálému zvelebování. Celoročními cestujícími, kteří údolí proslavili a drží tradici, jsou však dodnes generace trampů v maskáčích z armádních výprodejů a s nenápadnou tornou na zádech, ve které kromě teplé houně bývá i láhev ohnivé vody do čaje na zahřátí. Trampové se totiž vracejí na své skryté plácky týden co týden, ať prší, nebo mrzne a sněží. Prostě městu, ve kterém se nechytili, dávají vale, jak je to jen trochu možné, a sní uprostřed přírody o krajích, kde teskně hučí Niagara.

U Pidlookého dědka

To samozřejmě není název železniční zastávky, ale zcela jistě je to místo, kde tradičně vystupuje nejvíc cestujících. U Pidlookého dědka je stará dřevěná hospoda od zastávky kousek přes les, a přitom přímo nad řekou. Tam dole je řeka a nahoře, nad širokým prosluněným svahem otevřeném od lesa k lesu, vévodí hospoda s dřevěnou verandou a s dlouhými, nahrubo sbitými stoly a lavicemi v její blízkosti k pospolnému pití piva pod širákem na parádním výsluní. Čundráci i šufťáci pospolu zrovna pokryli svými těly téměř celý svah nebo alespoň tu část, do které se opíralo pozdní, leč horké letní slunko.

Společnost je tu vždy rozmanitá. Především mladí trampové s bílými těly hospodských povalečů v ošoupaných štruksácích. Blue jeans mívali jen ti, kdo měli příbuzné v zahraničí. Jsou tu i studentské párečky, přinesly si i učivo pro zřejmě blížící se reparáty; ale na ručnících i obnažené holky v plavečkách, mladí inženýři zatím společensky nezařazení se svými inženýrkami s velkými brýlemi proti slunku na nose. Starousedlíci, tedy trampové, staří pardi, si už také za ta léta postavili v okolí hospody sruby nebo si sbili aspoň prkenné chatky, někteří si dokonce opravili bývalý drážní domek, nic opulentního, ale přivedli si do nich i ženy a ženám udělali děti, zatímco oni sami na verandě hospody v sehraném bandu vyšívají americké protestsongy i nesmrtelné trampské hity. Samozřejmě chybí veškerá honorace, zbohatlíci, političtí kariéristé, ale i krásné dlouhonohé modelky, pro které je holá stráň poněkud demodé. Dá se říct, že sociologicky většinou jde o nižší střední třídu, jež je složena jednak z těch, kteří se teprve chystají po společenském žebříčku na cestu vzhůru, ale také na ty, kteří se už nikam nehrnou, prostě milují přírodu, již ve volném čase dávají přednost před zchátralými začouzenými městskými činžáky, které stát znárodnil a posléze zjistil, že nemá ani floka na jejich základní údržbu, třeba opravy děravých střech a opadaných fasád. Jeden dům opraví a pět se jich zařadí na čekačku. Kdežto příroda se obnovuje sama a slunce vždycky vytáhne lidské mravenečky, aby do nich investovalo zdravou činorodost.

Obnažená těla svádějí k flirtování a pípa k chlemtání piva. Lehký vánek z prérie roznáší po okolí pach prázdných pivních sudů a lidského pižma. Prostě pozdní horké léto před chladným podzimem naposledy rozproudilo v lidech krev. Nevidím tu fízly – bodejď by byli na první pohled vidět! –, a pokud jsou tu disidenti, tak jsou to ti tři pod borovicí, kteří si vzájemně čtou a překládají ze zahraničního tisku. Ale pořád nikde nevidím sexem umanutého puberťáka s jeho utkvělou myšlenkou sexuální iniciace, bez něhož se příběh nepohne z místa. Možná si to rozmyslel, stejně to byl dětinský nápad, který ho přivezl až sem, aby ho uskutečnil a vyhrál hloupou sázku. Možná si to rozmyslel a ani nenastoupil do vlaku. Bohužel nastoupil. Už ho i vidím.

Čurin

Čurin zaujal nenápadné, leč strategické místo v rohu kryté hospodské verandy, takže mu jen hlava přečnívala přes okraj dřevěné balustrády a přitom mohl přehlédnout slunný svah a samozřejmě i všechno, co se dělo kolem něho na verandě. Seděl pohodlně na židli a mezi roztaženýma nohama měl postavený krýgl s nedopitým, poněkud už zvětralým pivem; nebyl pivní skaut a nepřišel sem, aby se nachmelil, jako mnozí jemu podobní. On sám dobře věděl, proč přišel, a teď nenápadně a zdánlivě bez zájmu jen líně pohyboval svýma výraznýma hnědýma očima, které zdědil po matce, a vyhlížel v davu ženy, které se mu líbily a stály by za hřích. Vkus měl celkem široký, ale nikoliv bezbřehý. Měl rád ženy, když ne s velkými, tak alespoň zaznamenáníhodnými ňadry, spíš při těle než hubené, to ostatní už nechal na nich. Jeho oči je vždy vyhmátly v davu, na každé z nich chvíli spočinuly, obhlížely je a předávaly detailní informace jeho nedospělému mozku, který dodané obrazy klasifikoval, posuzoval jejich dostupnost, odmítal ty ženy, na kterých se už zrovna někdo válel a líbal je a bylo jasné, že se nezvednou a neodejdou samy. Také přehlížel kámošky, které přišly spolu a spolu odejdou, neboť by nedokázal tu či onu oddělit od té druhé, nebyl výřečný, byl spíš zamlklý, neměl dar obloudit ženu, v tom byl naprostý jelimánek, nebyl ani pohledný, měl však svoje jednoduché metody, kterým věřil, ale které dokázal uplatnit jen ve dvou. Nepřemýšlel o tom, neboť mnohé z toho nedokázal vysvětlit ani sám sobě. Když si s partou hráli ve veřejném, leč jejich domovském parku naproti za zdí, za bílého dne na úzké parkové cestičce vedoucí křovím vzhůru k ruině, krčním hmatem povalil neznámou ženu na zem, šáhl jí mezi nohy, a než překvapená stačila volat o pomoc, utekl. Když se ho ostatní ptali, proč to udělal, nevěděl. Prostě – jen tak. Chtělo se mu. Ale to byl mnohem mladší a hloupější. Teď věděl, co chce, i jak to udělá. Alespoň obrysově. A už o tom dál nepřemýšlel. Celé odpoledne měl na to, aby si ženu vybral a provedl, co si umínil. Ač nehýřil inteligencí, na dnešní den se předem připravil. Už pár přítomných žen kolem něho připadalo v úvahu. Včetně servírky, které se líbila jeho mlčenlivost, ale on věděl, že by musel čekat až do zavírací hodiny a nápadníků točících se kolem ní zaznamenal hned několik.

Ta pravá v podvečer, kdy už slunce lehce umdlévalo, mu spadla přímo z nebe. Přiběhla na verandu plná života, jen tak lehce přioděná a začala vesele hulákat na harmonikáře, že se vrátí za půl hoďky, až bude guláš hotový, ale že ona zrovna potřebuje jedno rychlé pivo, aby se zchladila, a hned vypila to harmonikářovo. Velké prsy jí lezly z nestydatého výstřihu a zadek měla kulatý jako prasátko, celá byla jako macaté, hezky opálené prasátko. Servírka Čurinovi zrovna nabízela čerstvě načepované pivo, ale on ho pokynem ruky odmítl, vstal a zvolna, téměř šouravým krokem opustil verandu, aby jeho náhle probuzená pohyblivost nebyla někomu nápadná. Kdyby ho kdokoliv pozoroval, musel by dojít k závěru, že má chování hada, který se začal tiše a nenápadně plazit pryč, a jen on věděl kam. Kdyby do něho viděli, možná by poznali, že jde o škrtiče. Byl hubený, na svůj věk lehce vyšší postavy a měl k tělu dlouhé ruce s dlouhými prsty. Jenomže nikomu Čurin nestál za zkoumavý pohled, ač na verandě seděl tak dlouho, kromě číšnice, takže nikým jiným nepovšimnut nenápadně zmizel.

Jde se na to

Věděl přesně, kudy jeho prasátko půjde odstavit hotový guláš z ohně. Když za slunného odpoledne od vlaku pěšinou zamířil s davem k hostinci, šel kolem malého, možná bývalého drážního domku, na jehož malé zahrádce právě jeho vyhlédnuté prasátko věšelo na prádelní šňůru drobné prádlo. Hned si ji samozřejmě všiml – ty kozy nešly přehlédnout –, ale bylo příliš brzo, a nevěděl, kdo je v domku. Hrálo tam rádio. Kdyby tam někdo byl, prozradil by se. To by byl konec. Teď to bylo o něčem jiném.

Rychlým dlouhým krokem prošel pěšinou vedoucí k domku se zahrádkou, vlastně jen tou částí, která se vinula listnatým lesem, jenž netvořily vysoké stromy, ale spíš polovzrostlé husté křovinaté habry. Čurin příliš nevybíral, přišel k místu, kde pěšina prudce měnila směr, a tudíž z ní bylo vidět jen k první zatáčce, a proto rozhodl, že to je pravé místo, které se mu hodí. Neměl moc času. Nechtěl, aby ho prasátko uvidělo dřív než on je. Rozhlížel se. Nikde nablízku neležel vhodný klacek, takže vzal zavděk hroudou jílu ztvrdlou jako kámen pro případ, že ho bude potřebovat. Nepochyboval, že se bude bránit. Pak už nebude čas cokoliv po okolí shánět.

Za husté habrové křoví, za kterým nemohl být viděn, kdežto on měl přehled o části pěšiny, a mohl tak svou akci správně načasovat, se jen přikrčil. Už viděl vyhlédnuté kozaté prasátko, jak po pěšině capká v letních šlapkách přímo k němu, zkříženými pažemi si podpírá těžké prsy, svou erotickou výzvu. Lépe by to nemohl naplánovat. Nebylo třeba nic měnit, jen čekat. Cítil silné vzrušení v celém těle, ale nebyla to obava nebo dokonce strach, bylo to čisté vzrušení, že jeho objekt se každým krokem k němu chvatně blíží jako na zavolanou, právě k němu, a on se ho již brzy zmocní a jeho záměr dojde naprostého naplnění.

Stejným zápasnickým chvatem jako kdysi onu ženu v parku, pravou rukou kolem krku zezadu prudce strhl prasátko k zemi mimo cestu, nebyl to problém, nečekala to. Okamžitě jí roztrhl výstřih a začal z ní stahovat bavlněné kraťasy, ale teprve, když odhalil její velké horké prsy, teprve tehdy se jeho prasátko probudilo z překvapení a nasadilo k hlasitému křiku, ale právě na to měl Čurin připraven ten ztvrdlý balvan jílu, kterým ji prudce udeřil do hlavy, a bylo rázem ticho. Ale před tím ho ještě stačila škrábnout v obličeji. Nejspíš si dneska neostříhala nehty, mizera. Teď ležela a nebránila se. Byla mu po vůli, byla v bezvědomí. Ráz naráz si udělal cestu do jejího lůna a zrovna tak, jak si to tolikrát představoval, do ní snadno vnikl a prasátko se mu nebránilo. Trvalo to však příliš krátce a bylo mu líto to ukončit, tak zůstal v ní ještě chvíli a mačkal a kousal její velké prsy a bylo mu teskno, že si je nemůže utrhnout a odnést na později, leč pud sebezáchovy mu rozkázal, že je třeba zmizet. Prasátko mělo stále zavřené oči a on se v lesním šeru snažil rozpoznat, zda je má zavřené slastí, nebo navěky.

Útěk

Nemohl se vrátit do hospody ani nemohl pokračovat po pěšině k domku a dál k nádraží, bylo to příliš nebezpečné, mohl ho někdo vidět a zapamatovat si ho, proto přikrčený přeběhl přes koleje a zmizel v lese na druhé straně v křoví. Nikde nikdo. Kličkoval mezi stromy po prudkém srázu dolů, ale čím se dostával níž a níž do rokle, tím víc se stromy utápěly v kopřivách propletenými dlouhými šlahouny ostružiní, o které co chvíli zakopl, a ty mu jako ostnaté dráty střídavě rozdíraly oba nárty. Nejhorší však byly šlahouny šípku zákeřně ztracené v buřině, které se zadíraly mnohem hlouběji do masa, a co hůř, trhaly mu i oblečení. Napadlo ho, že si k úniku našel tu nejhorší cestu, ale už nebyl čas ji měnit. Konečně na dně rokle objevil napůl vyschlý potok, kterým protékala voda jen tenkým čůrkem. Teprve tady si Čurin vzpomněl, že chtěl celou cestu za sebou sypat pepř, aby ho nevyslídili policejní psi. A tak aspoň tady, kde by mohl nechat svoje stopy, roztrhl sáček s pepřem a rozsypal ho po obou stranách mělkého potoka. Teď měl na vybranou: buď poběží po dně potoka dolů, kde se mizerný potok nejspíš vlévá do trampské řeky tvořící spodní hranici stráně, nebo vzhůru, kde dno strže o kus výš nejspíš protíná železniční trať, anebo běžet dál, to znamená šplhat vzhůru po protějším svahu a nahoře se uvidí. Na každý pád se tím nejvíc vzdálí od místa činu, což rozhodlo. Začal se škrábat strží nahoru. Ostružiní nahradilo vysoké maliní, což zároveň s kopřivami nyní marně bránilo Čurinovi v útěku. Čurin byl sice hubený, prostě výrostek, ale zato šlachovitý a měl sílu, kterou by u něho nikdo nečekal, dokonce i sílu překonávat vlastní bolest, když mu ve strži klouzaly plátěnky, chytal se nepříjemně pichlavého maliní a vytahoval se na něm vzhůru. Za chvíli byl ze strže venku.

Obezřetně zůstal ležet na jejím okraji, aby se vydýchal. Byl přesvědčený, že prasátko v lese už našli anebo došlo po svých a vyhlásilo poplach. Policie už vyrazila do všech stran hledat jeho stopy a začne okruh rychle rozšiřovat, ale on, do krve poškrábaný trním i šlahouny ostružin a s málem utrženým rukávem od vojenské košile, ani teď za houstnoucího večerního šera nemůže vylézt jen tak z vysokých kopřiv a vydat se hledat autobusovou zastávku. Jeho rozhodování nevedl rozum, ale pud sebezáchovy někdejšího zmetka z městského parku.

Na dohled od místa, kde ležel, stálo temné, omšelé stavení a za ním široko daleko do počínající noci svítil vybledlý lán strniště zvící obrovské letištní plochy, po žních teprve čekající na podmítku. Až kdesi v dáli, na konci lánu, se opět černal les. Byl přesvědčen, že ten lán nemůže jen tak přejít ani o půlnoci bez toho, aby nebyl ze všech stran viděn; na strništi z velké dálky by si ho nějaký myslivec na posedu mohl splést s divokou sviní. A co teprve policajti? Rozhodl se, že raději zkusí to temné stavení přímo před sebou, tiché a opuštěné jak hřbitovní hrobka. V něm přečká nejhorší. I ze svého místa viděl, že dům, nejspíš ještě po Němcích jako všechno okolo, má starou zašedlou fasádu. Kdysi byl žlutý, nyní omšelý, ale tichý a z jeho pohledu neobývaný, alespoň momentálně vypadal bez života. Když se k němu opatrně přiblížil, zjistil, že je kolem dokola obrostlý vysokou travou, kterou někdo vysel, leč dlouho nesekal. Dobré znamení. Z přední strany toho přízemního domu byla fronta oken a pod nimi vedla nepříliš používaná prašná polní cesta; jedním směrem nejspíš mířící dolů do vesnice a opačným směrem do polí.

Nejjednodušší by bylo rozbít okenní tabulku, najít si v domě něco k jídlu a pití a postel a lehnout si a spát. Cítil najednou strašnou únavu. Ale i jeho mizerné IQ mu říkalo, že to je řešení, které by se lehce mohlo obrátit proti němu. Pokračoval proto v obhlídce domu zvenku a přemýšlel, jak by se dostal nenápadně dovnitř. Přízemní dům byl nepodsklepený a na vzdálenější štítové straně měl dva žulové schody a nad nimi bytelné dveře do domu, leč pečlivě zajištěné i železnou petlicí a velkým visacím zámkem. Vrátil se na opačnou stranu domu, kde ke štítové stěně byla přistavěná dřevěná kůlna, a nahoře ve štítě domu visela do šera půdní dvířka, která byla dokořán, zřejmě poryvem větru otevřená, a temný obdélník půdy zíral do noční tmy jako lákavé útočiště zoufalců. Tam se schová. Schová se na půdě a vyčká, co bude. Budou hledat všude kolem a nenajdou ho. Škoda, že přišel o všechen pepř. Tam nahoře zůstane, dokud se situace neuklidní. Ale jak se dostane k těm půdním dvířkům, aniž by měl žebřík a zároveň nepošlapal vysokou, celé léto nesečenou trávu, a neupozornil okamžitě, že tu v nepřítomnosti majitelů někdo čerstvě byl, podupal trávu, prostě že tu šmejdil kolem domu? A zrovna pod dokořán otevřenými půdními dvířky ve štítu, které by na něho upozornily. Stejně nebezpečná situace, ať na místo už dorazí první policajti se psy, nebo majitelé baráku. Všichni budou hledat stopy, ať už prasátko v lese vypustilo duši, nebo má jen bouli na hlavě. Šel obhlédnout ještě čtvrtou stranu domu. Obešel dřevěnou kůlnu směrem ke strži, její šikmá střecha tam byla o dost nižší než na přední straně, a co víc, pod přečnívající starou térovou střechou byl zavěšen dlouhý sadařský žebřík! Instinkt zlodějíčka mu okamžitě napověděl, že ho nemůže k půdě přistavit, neboť by ho nedal zpátky na místo, až už bude nahoře. Přistavil ho tedy zezadu k dřevěné kůlně, vylezl na její térovou střechu a žebřík povalil do strany podél kůlny, kde také byly vysoké kopřivy, a žebřík se v nich okamžitě ztratil. Teď měl k otevřeným dvířkům na půdu docela blízko. Napadla ho pitomost – nikdy ho nenapadly dvě, aby si mohl vybrat – a tak skočil ze střechy kůlny rovnou na otevřená dvířka od půdy. Panty ho unesly. Nevytrhly se. Pak už se stačilo jen špičkou plátěnky přitáhnout, vyměnit ruce a byl na půdě. Dvířka za sebou zavřel a zajistil. Hotovo. Takovou úlevu Čurin naposledy pocítil, když ležel na prasátku na lesní pěšině a slastně odpočíval.

Byl zachráněn. Majitelé tento týden určitě nepřijedou, protože víkend už začal, a oni tu nejsou, takže půda je jenom jeho. Nesvítil měsíc, a jestli svítil, tak z jiné strany. Když si jeho oči zvykly na tmu, viděl, že je na půdě strašný nepořádek po stavebních pracích. Jinak nic. Kromě cihel a střešních tašek, roztrhaných papírových pytlů od cementu, poházených fošen, plechových barelů, z nichž trčelo zednické nářadí zaneřáděné od zatvrdlé malty. Žádné staré sametové kanapé po dědečkovi, byť beznadějně proleželé, pro sebe nenašel. Naštěstí byla teplá noc, a tak si Čurin jen udělal mezi tím haraburdím volné místečko, kde se schoulil do klubíčka jako pes a okamžitě usnul.

Rosy Luxemburgové jedna

Byl doma. Rohový barák, byt v přízemí, okna kousek nad chodníkem, proto měli ve všech oknech husté záclonky, aby jim lidé nečuměli do bytu. Jen prudké odpolední slunko smělo se kochat tou božskou podívanou, která se co týden odehrávala v jejich kuchyni. Zrovna bylo pondělí, matčina hospoda měla zavírací den, což matka vždy využila, aby si umyla své dlouhé, husté černé vlasy, které v hospodě za týden vždy nasákly kouřem levných cigaret, chlastem, smaženou sekanou a podobnou levnou kuchyní. Hospoda se jmenovala Restaurace U cikána, ale pro všechny to byla hospoda U Carmen, neboť jeho matka se jmenovala Carmen a také tak vypadala. Byla pravý opak svého syna, tmavý španělský typ – vysoká, sošná, krásně stavěná, s rudou pusou a tmavýma očima, které byly to jediné, co syn po matce zdědil.

Mytí vlasů byl vždy rituál začínající ohříváním dostatečného množství vody, aspoň dva hrnce, a protože neměli koupelnu, myla si vlasy ve velkém lavoru na štokrleti uprostřed kuchyně, zrovna v místě, kam vždy dopadalo zlaté podvečerní slunce.

Jeho místo bylo v rohu na gauči, na kterém i spával. Zatímco matka si drbala hlavu šampónem, on hltal její dva velké bílé prsy ztěžka se pohupující nad zpěněnou vodou v lavoru, jež se svou vahou hrozily utrhnout a utopit se v šampónové pěně. Nemohl z nich spustit oči. Když náhodou matka při mytí zachytila jeho upřený pohled, vždy ho okřikla: Co čumíš, blbečku? Nezapomeň, že jsem tvoje máma. A jindy zase: Dávej bacha, ať ti nevypadnou oči z důlku… řekla a přitom si dál drbala vlasy. Snad jí dělalo dobře, že se na ni někdo dívá. Později, když byl o něco větší, mu dovolila, aby jí vlasy splachoval octovou vodou, neboť musel stát nad ní, aby ho její prsy nedráždily. A když už byl ještě větší, tak ho vždy proti jeho vůli vyhnala z domu do parku: Běž si za těma tvýma cikánkama. To byla jeho partička v rozlehlém parku za zdí přes silnici.

Ale dnes v tom snu seděl opět na svém místě v rohu na gauči a matka měla bohatě namydlené své předlouhé husté vlasy a on opět civěl na její dva ztěžka se houpající prsy jako dvě obrovské zralé hrušky, jen je utrhnout. Matka si ho tentokrát nevšímala, dělala, že o něm neví, nebo si myslela, že je v kuchyni sama. On to nevydržel, opatrně slezl z gauče, aby ho matka neslyšela, a potichu potichoučku přistoupil až k ní. Nevěnovala mu pozornost, prsty si stále drbala své husté vlasy, měla v očích šampón a on dlaněmi nadzvedl ty dva těžké horké prsy, aby je konečně potěžkal a ucítil jejich skutečnou váhu. Ale sotva se jich dotkl, ozvala se hlasitá rána. Zmateně se ve snu ohlédl, jestli někdo nerozrazil dveře do kuchyně, ač je vždy zamykali na dva zámky, ale zároveň se probudil a uvědomil si, že ta rána bylo plechové bouchnutí nejspíš dveří od auta. Slyšel mužský hlas a vzápětí i ženský. Rychle se rozhlédl po půdě, kam by se schoval. Podle denního šera usoudil, že se rozednívá. Na půdě už bylo vidět. Potichu zalezl za nejbližší dva plechové barely od vápna a škvírou ve střeše se snažil zjistit, jaká je jeho šance. Nic neviděl, neboť auto zastavilo na vzdálenější straně budovy u vchodu do domu.

Evžen a Věra Vildovi

„Do prdele, Věro, podívej na tu trávu, jak vyrostla! Hele, nemohla bys mi aspoň pomoct vynosit ty krámy do baráku?“

„Jsou to tvoji hosté. Já je sem nezvala,“ odsekla žena jako dámička, která má na všechno sluhy. Vzala si z auta jen svou tašku a necesér, odemkla vstupní dveře a zmizela v domě. Podle tónu hlasu se zdálo, že ti dva nezačali víkend příliš zvesela. Za chvíli se ozvalo z domu zkusmé přejetí prstem po klaviatuře a někdo, zřejmě žena, kdo jiný? začal hrát na pianino. Byl to nejspíš valčík, ale jaksi v pomalejším trhaném tříčtvrťovém taktu, který chvílemi byl i čtyřčtvrťový a občas v prodlevách i více čtvrťový. Jen znalec by v té hudbě poznal starý rakouský šlágr Wenn kein heimliches Feuer im Herzen brennt. Skladba se zastavovala a opět rozjížděla, zatímco Evžen Vild nosil do domu kartony s lahvemi vína, piva i láhev pravého francouzského koňaku a poté následovaly kartony s masem od řezníka, se speciálními rybími filety od speciálního dodavatele, pečivo a kuchařské ingredience, prostě všechno, co je potřeba na pořádný piknik. Když konečně nesl poslední karton, ve dveřích domu se objevila jeho žena a na prstě se jí vyzývavě houpala pomačkaná podprsenka.

„To je od loňského silvestra. Od té doby jsme tu přece nebyli,“ řekl muž.

„Já určitě ne.“ Žena pořád držela na prstě houpající se podprsenku.

„Chceš se hádat? Nechme toho. Za chvíli přijedou hosté a my po sobě budeme házet starými podprsenkami. Byla tu tenkrát fůra lidu. Prostě některá odjela bez ní. Já je nekontroloval.“

„Chceš kafé?“ řekla žena pořád tím stejně vyrovnaným altovým tónem hlasu.

„To bych si dal. Mám ho uvařit?“

„Já ho uvařím,“ řekla. Jako by ji ten krátký výstup uklidnil.

O chvíli později už oba seděli u stolku v kuchyni a popíjeli kafé.

„Hele, já toho kluka potkal náhodou v metru. Po čtrnácti letech! Dovedeš si to představit? Naposledy jsme se viděli na vojně ve Znojmě. George tam přišel jako čerstvý desátník absolvent po vysoké škole a já tam zrovna končil jako vojín dvouletou základní vojenskou službu. My jsme spolu chodili i do základky. Prostě jsme kámoši z dětství. Bydleli jsme ve stejné ulici. Naše rodiče se znali. Pozval jsem ho k nám na víkend, abychom po letech dali řeč. To je vše. Samozřejmě jsem nevěděl, že má ženu a dceru.“

„A co? Mám se snad posrat?“ Věra Vildová měla vystudovanou estetiku na filozofické fakultě, ale občasné vulgarismy v řeči se jí jako intelektuálce nejspíš zdály docela trefné, prostě in.

„Stačí, když se k nim budeš chovat přátelsky,“ řekl Evžen a vstal od stolu. „Já jdu posekat trávu. Ať to tady trošku vypadá.“

Sekačku nikdo nedal opravit. Na co? Co Evžen začal režírovat, nebyl čas jezdit na chalupu, buď ležel na scénáři, nebo točil. Přesněji, vždycky se nějaký čas našel, aby se tu (samozřejmě čistě na obhlídkách) s nějakou děvenkou zastavil, ale o tom se nemluvilo. Dobře věděl, komu patří ta podprsenka, ale zdálo se mu nevhodné zvlášť dneska si Věře o ni říct, že ví, čí je, že ji vrátí majitelce. Z kůlny vytáhl kosu, se kterou kdysi na počátku, když tu začínali, sekal nejraději. Naučil se to kdysi v sousedovic zahradě, když to byla podmínka, aby se sousedovic klukem mohli vyrazit do města na kulečník. Už byla trochu rezavá, nabrousil ji, prostě ji přetáhl pilníkem, a hned se pustil do sečení. Snad to bude ještě umět. Noční rosa dala trávě potřebnou křehkost. Šlo mu to hezky od ruky.

Po chvíli se opět z domu ozvalo pianino. Doktorka Vildová si ještě jednou přehrávala nepovedený valčík Wenn kein heimliches Feuer im Herzen brennt. Bylo zřejmé, že ho dlouho nehrála, ale ani napodruhé nezněl líp. Možná proto obrátila list a zkusila jiný valčík. Také operetní vídeňskou starobu, nejspíš z počátku století, Rosette, Du spielst ein herzlos Spiel, a protože to nebylo o nic lepší, tak zkusila ještě další – Ja, himmlische Märchen Dein Kuss er macht mich stumm. Musela jich mít celé album, ale všechny hrála stejným způsobem, velmi pomalu, a přesto dělala chyby a prodlevy. Přes některé pasáže se vůbec nemohla dostat. Znělo to však jako záměr už proto, že ji tento způsob hraní neunavoval. Chvílemi to znělo až koncertantně. Věra prostě trucovala a hru na pianino si zcela jistě užívala.

Evžen už měl posečenou trávu pod okny před domem, kolem veřejné cesty, ale nešel si ani pro pivo, ačkoliv už začínalo slunce pěkně pálit. Věděl, že všechna příprava na příjezd hostů je jenom na něm a že je toho ještě dost, co musí připravit. Dohodl se s Georgem, že přijedou v sobotu dopoledne, ale přesná hodina nebyla určena, takže mohli přijet kdykoliv. Odemkl branku na travnatou mýtinku za domem, kde s některými hosty hrávali badminton, ale kde se kdysi také odehrávaly všechny mejdany pod širým nebem a často připomínaly Felliniho Satyricon. Na trávník nebylo odnikud vidět. Byl ze dvou stran obrostlý hustými křovinami, třetí stranu tvořila zeď chalupy a čtvrtou stranu paddocku, jak tomu trávníku za domem říkali, uzavírala dřevěná kůlna. Evžen (s místním truhlářem) před její zadní dřevěnou stěnu kdysi stloukl krytou dřevěnou verandu na kterou se vstupovalo po dvou dřevěných schůdkách, a stěna kůlny markýrovala záda westernového pubu s výmluvným, i když zašlým filmovým plakátem Gregory Pecka z filmu Velká země.

Na verandě se dalo sedět v houpacím křesle a popíjet, když pršelo, ale bylo na ni příjemné vysedávat kdykoliv v podvečer, neboť právě tam dopadaly paprsky zapadajícího slunka. Co takhle v houpacím křesle pozorovat sluncem zalitou nahou ženskou krásu? A že jich tu pár viděl! Skýtalo mu to ohromné potěšení. Naproti v rohu pozemku stál kamenný krb, který také Evžen vlastnoručně postavil (s pomocí místního zedníka samozřejmě), na němž se pravidelně grilovalo maso. A opodál v šeříku byla schovaná latrína (ještě původní, po vyhnaných sudeťácích). Samozřejmě upravená. Poetické místečko.

Na zelený paddock za domem nebylo odnikud vidět, takže když nikdo nepřijel, vystačili si tu manželé se svými divokými erotickými milostnými hrami sami. Oba je náruživě milovali.

I na paddocku za domem už byla tráva přerostlá. Evžen opět přetáhl pilníkem břit kosy a hned se pustil do dalšího sečení. Už byl téměř s paddockem hotov, když se v brance objevil policista.

„Dobrý den, pane režisére. Můžu?“

„Pojďte dál, strážmistře. Co nám nesete?“

„Jen upozornění. Včera v podvečer v lese nad řekou někdo přepadl a znásilnil jednu místní osobu ženského pohlaví. Vypadalo to, že ji přitom zabil, ale naštěstí byla jenom omráčená. Probudila se až v nemocnici. Povídám naštěstí, protože má docela malé děcko.“

„Sorry, strážmistře, já to vážně nebyl. My přijeli teprve před chvílí.“

Policista se ani neusmál.

„A před pár dny, jen pár kilometrů odsud, někdo znásilnil jinou mladou ženu. A taky v lese. Tu ženu při tom bohužel zabil. Vypadá to, že nám tu řádí sériový vrah.“

„Jednu znásilnil a druhou rovnou zabil? On to střídá?“

„Jo. Zrovna tak. Povídám, sériový. To dělá to horký počasí. Lidi jsou z toho celí říční. Jen jsem vás přišel varovat. Kdybyste tady náhodou viděl někoho cizího, dejte mi vědět.“

„Spolehněte se. A víte, jak ten vrahoun vypadá?“

„Ta poškozená v nemocnici prý říkala, že to byl výrostek a že mu nejspíš utrhla rukáv a taky ho poškrábala. Víc si nepamatuje. Přijeli se podívat už i kriminalisté z kraje. My obcházíme vesničany. Mohl se někde schovat. A vy jste tady tak nějak na samotě.“

„Žádný strach, strážmistře. Jestli se tu ten lotr objeví, tak vám ho za ucho přivedu na strážnici.“

Rodina Tichotova

Jejich auto už mělo své kilometry najeté, ale pořád ještě jezdilo bez větších problémů. Nové by si teď stejně nemohli dovolit. George (jak mu říkal Evžen) měl našlápnuto na slušnou vědeckou kariéru v Akademii věd, než přijely sovětské tanky a z nadějného genetika rázem udělaly laboranta v Ústavu kontroly potravin. A to ještě nedopadl nejhůř. Byl vždycky první, kdo ochutnával nové potravinové výrobky v originálním balení. V době podzimních honů jim dokonce posílali k analýze i zastřeleného zajíce (jednoho za všechny), aby laboratoř pro kontrolu potravin zjistila, zda v jeho mase není příliš chemie (olověné broky se samozřejmě tolerovaly) či nežádoucí bacily. Na všechno byly tabulky (a zároveň normy: jedlé, závadné, ale ještě jedlé a už nejedlé), ale pokud ukazatelé ukazovaly, že nový výrobek je zdraví škodlivý, nicméně jedlý, tak dostal certifikát pro obchodní distribuci a zákazníci se mohli po novém zboží utlouct. Toho zajíce si v laboratoři prošpikovali, udělali na smetaně a společně snědli, a když nikomu nebylo špatně (a to rozhodně nebylo), tak se zastřelení zajíci mohli ten rok prodávat v obchodní síti. To, že ten nebo onen tovar měl toho či onoho přes normu, procházelo pouze s požehnáním samotného ministerstva.

„Kdyby se normy měly přísně dodržovat,“ posteskl si George doma u večeře, „tak by národ chcípl hlady.“

Jeho žena Zdena Tichotová rozená Bezděková vystudovala literaturu a k tomu němčinu; taky uměla angličtinu, kterou si přivydělávala. Georgův tchán, starý Bezděk, byl zubař, ale na stará kolena si nedal pokoj a podepsal manifest Dva tisíce slov a taky rád řečnil, a tak jeho dcera Zdena místo teplého místa na univerzitě teď den co den dojíždí osobním vlakem do padesát kilometrů vzdáleného města a tam na okresním gymnáziu si k němčině a literatuře, každého po jedné hodině týdně, přidala samozřejmě češtinu (angličtinu jí nedovolili, neboť údajně neměla dost uchazečů, což byla samozřejmě očividná lež). Lepší by to i finančně zcela jistě měla v řeznictví nebo v zelinářství, ale k tomu nebyla vychována.

Dcera Tereza za rok půjde k maturitě, ale jejím hlavním zájmem je vlastní zjev (ačkoliv to popírá) a co si vzít na sebe (podle otce stádo chce a zároveň nechce být jednotné, nicméně touží splynout). Nejspíš půjde v matčiných stopách, neboť si ráda čte. Na tento povinný výlet, kde bude muset do omrzení sedět a poslouchat žblebty dospělých, se vybavila objemným dvoudílným románem Romaina Rollanda Okouzlená duše. Ale pro případ, že by ji Romain Rolland neokouzlil, přibalila si ještě Kartouzu parmskou, kterou zrovna viděla v kině. Miluje klasiku, a především Gerarda Phillipa. Nemá kluka. Ne, že by se jí kluci nelíbili, ale jsou nějakým způsobem pitomí. Prostě si zatím žádného nevybrala.

„To byl nápad jet na návštěvu k nějakým prorežimním pitomcům,“ brblala žena, když si toho během jízdy vyslechla o manželech Vildových o něco víc než historky z vojny.

„Ale uvědom si, že ona je doktorka jako ty nebo já. Bude to určitě zajímavé.“

„Kdyby můj otec věděl, kam jedeme, tak by natočil svou aerovku, bryskně nás dojel a nakopal nám všem zadek.“ Chvíli byl klid, ale stejně to ženě nedalo. „Jeho paní je opravdu dcerou generála Rudé armády?“

„Československé armády,“ opravil ji Evžen. „Bojoval na Dukle. Fronťák.“

„To nám teda pomohl! Nechceš to obrátit? Mně se tam opravdu nechce.“

„Nech toho, Zdeno. S tebou je to pořád stejný. Napřed jo, proč ne? A pak zase ne. Já mu to slíbil. Jak to teď mám zrušit?“

„Nechceš tam jet sám?“

„Jakože vy dvě budete číhat někde ve křoví a já ho půjdu pozdravit?“