VYHONIT ĎÁBLA

Copyright © Zuzana Kašparová, Terézia Ferjančeková

Cover and Illustrations © Matěj Dalibor

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7906-0

Pro Martinu a Věru, naše mamky

ÚVOD

Napíšeme knihu. Shit. V létě 2020 jsme se s Terézií rozhodly, že do toho půjdeme. Předcházely tomu ale dlouhé debaty, při kterých jsme řešily, jestli to nebude úplně mimo. Máme víc otázek než odpovědí. Máme co říct? Měly bychom něco říkat? Pocit nedostatečnosti i nekompetentnosti – imposter syndrom – nás ochromil. Nejsme expertky na sex, na vztahy a už vůbec ne na sebelásku nebo sebepřijetí.

Novináři*řky se nás často ptají, co studujeme, když si troufáme otevírat taková témata veřejně. Co z nás dělá autority, co nám dodává relevanci? Proč to řešíme zrovna my dvě? Nás tyhle věčně se opakující otázky občas samozřejmě nahlodají. Podcast jsme odstartovaly proto, že jsme chtěly společnou aktivitu, aby se nám snáz udrželo přátelství, když jsem přecházela na vejšku v Praze. Tehdy jsme se teprve dozvídaly, jak vypadá klitoris, že vulva není vagína, a pořádně jsme ani nechápaly, kde jsou velké pysky na vulvě. Vyhonit ďábla proto nevznikalo jako projekt dvou sexpertek. Možná spíš naopak. Rozhodně jsme ale byly ready se dozvědět víc.

Pamatuju si, jak jsem si na základě epizody o sex toys koupila svou první hračku a zkusila anální kolík. Díky ženám, které s námi mluvily o BDSM, jsem rozbila své stereotypní nahlížení na tyhle praktiky. A mohla bych pokračovat dál… Taky si vzpomínám, jak se nás s Terézií někdo zeptal, jestli jsme feministky. Bylo to v některé z prvních epizod. Já jsem tehdy nebyla schopná odpovědět, vyvlíkla jsem se z toho tak, že jsem se zeptala, co konkrétně si pod feminismem představuje. Měla jsem pocit, že vím příliš málo na to, abych mohla říct: „Jo, to jsem já“. (Terézia je větší ranařka a považovala se za feministku už od narození. Jakožto dcera samoživitelky bez mužského vzoru měla pocit, že jsou ženy lepší než muži. Musely být.) Tehdy jsem navíc feminismus znala pouze v jeho neoliberální formě. Rovný platy, ženy ve vysokých pozicích, girl power … Neměla jsem pocit, že to ke mně nějak zvlášť promlouvá.

Feminismus mi začal dávat smysl až ve chvíli, kdy jsem porozuměla jeho intersekcionální povaze. Ne všechny ženy čelí stejné formě diskriminace. Formy útlaku se vrství, určující není pouze gender, záleží také například na třídě, barvě kůže, disabilitě… Diskriminace navíc dost často nejde jednoduše změřit. Zatímco průměrné platy spočítáme, tak dvojité standarty nebo sexuální násilí už tak snadno ne. Jsou to ale důležitá témata, proto jsme se je rozhodly řešit v naší knize. Snažíme se u toho reflektovat svá privilegia, nechceme mluvit za přeživší sexuálního násilí, proto v kapitolách o sexismus a konsentu klademe důraz na jevy, se kterými máme osobní zkušenost my dvě. To je ostatně také spojujícím prvkem celé knihy.

Přemýšlely jsme, proč nás lidi poslouchají. Co je na nás vlastně baví, když to nemůže být naše sexpertiza. Na základě reakcí fanoušků*nynek, našich blízkých, nezávislých pozorovatelů*lek i našeho svědomí jsme usoudily, že to bude naše otevřenost a chuť sdílet. Začaly jsme sdílet věci, které na české scéně před námi nikdo nesdílel. Bavily jsme se o barvě vulv, vaginálních prdech, period poop, menstruačním sexu i kundím šlemu. Nebavily jsme se o tom z pozice autority, ale jako dvě kamarádky, které vedou důvěrný, intimní a někdy trochu trapný rozhovor nad vínem nebo čajem. Svoji zranitelnost jsme hodily na Spotify a sdílely s každým, kdo má přístup k internetu. Během toho jsme stihly nakecat spousty věcí, za které se dnes stydíme, nebo už samy se sebou v něčem nesouhlasíme. Mockrát jsme stihly změnit názory a měnit je budeme určitě i dál. Je to pro nás ostatně součást naší feministické praxe – učit se, reflektovat svoje slova i chování. Jsme feministky v nikdy nekončícím procesu, které se vlastním přičiněním ocitly v situaci, kdy se učí a pletou veřejně. Jejich proces učení sledují (především poslouchají) tisíce dalších lidí. Sdílíme naše zkušenosti, myšlenky a prožitky, které jsou ovlivněné kontextem i emocemi, ve kterých se zrovna nacházíme. Ovlivňují nás nejen okolnosti, privilegia a těžkosti, kterými si procházíme, ale taky lidi, které potkáváme. Našim niterním prožitkům jsme věnovaly kromě většiny knihy zejména dvě eseje, ve kterých píšu o svých úzkostech a crip identitě. Terézia zase píše o bolesti, kterou jí způsobil rozchod po sedmi letech vztahu. Obě eseje zachycují dobu, ve které jsme je napsaly. Dneska bychom to napsaly jinak, změnil se kontext, roční období i tarotová karta. Co už. Odkládáme si je tu jako vytržené stránky z deníčků, které si nevedeme.

Lidi se nás taky často ptají, podle čeho vybíráme témata? Jestli už se nevyčerpají? Ne. Možná se vyčerpáme my dvě, ale témata určitě ne. Sexualita, rozkoš a intimita jsou tak široké oblasti napojené na mezilidské vztahy a tělesnost, že je v nich neustále co zkoumat a objevovat. Ve třech kapitolách proto rozebíráme zase z trochu jiných úhlů témata, která jsme kdysi řešily v podcastu, konkrétně masturbaci, porno a vulvu s klitorisem. Jednu kapitolu jsme věnovaly i bolesti, protože sex může bolet na vícero úrovních od anální díry po psychiku.

Bolestivý je pro nás ale mnohdy i vztah k našemu tělu. Neustále se učíme v něm žít. Když mám pár měsíců pocit, že se mi v těle žije dobře, tak přijde špatná fotka, nemístná poznámka nebo rozchod a začnu se znovu topit v myšlenkách o své celulitidě, akné, znaménkách nebo špeku. V kapitole o našem vztahu k vlastním tělům rozjímáme nad tím, jak se vnímáme, co se s tím dá dělat a jak moc těžké to je. A dělat podcast o sexu to ne vždy zlehčuje.

Mluvit jako mladá žena v českém veřejném prostoru o sexu budí ve spoustě lidí dojem, že se mají právo vyjadřovat k tomu, jak vypadáme. „Obludy z obludária“, „ožralé lesby“ nebo „frigidní ošklivky“… to vše jsme my. Alespoň pro někoho. Sžívat se s tím, že na náš vzhled i práci má každý názor, je pro nás taky novou výzvou, které čelíme sice vytrvale, ale ne zcela bez mrzení.

Během učení, přehodnocování a potkávání různých lidí se toho dělo víc. Když jsme byly v DVTV, tak se Emma Smetana zeptala, jestli nás pojí hluboké přátelství. To nám znělo nejdřív trochu komicky. Postupně jsme si tento výraz ale osvojily. Náš podcast splnil svůj prapůvodní záměr – udržet naše přátelství. Dokonce ho dokázal i prohloubit. Obě jsme byly ze začátku hodně opatrné, bály jsme se do přátelství ponořit naplno. Bály jsme se k sobě pustit dalšího člověka, protože jsme obě měly nízké sebevědomí a bolístky z minulosti a další osoba by nám mohla ublížit. Postupně jsme se díky sdílení práce, času, pocitů i postele (při sledování filmů) k sobě prodíraly blíž. Odhalujeme si navzájem citlivé stránky i negativní vlastnosti. Jsme na sebe nepříjemné, abychom se naučily se omlouvat. Nesouhlasíme spolu, abychom si neskákaly šipky do zadku. Staráme se o sebe, aby nám bylo líp. Přátelství je často opomíjené na úkor romantických vztahů a pokrevní rodiny. Pro nás v poslední době důležitost pevných přátelských vazeb radikálně vzrostla. Kamarádství totiž vnímáme jako prostor pro vzájemnou péči, lásku i pocit bezpečí. Krásu přátelství vnímáme také v tom, že si člověk může vybrat, s kým ho bude pěstovat a je společensky přijatelné být přátelsky polygamní. Kvůli tomu všemu jsme se rozhodly finální kapitolu věnovat právě přátelství.

Náš podcast není jen o sexu a tahle kniha taky ne. Je o intimitě, těle, vztazích, a především je o nás. Zachycuje naše myšlenky, názory a postoje v období, kdy jsme je sepisovaly. Těšíme se na jejich stárnutí. Doufáme ale, že vás naše myšlenky inspirují k otevírání nových témat s přáteli, partnery*rkami, rodiči nebo jen ve vlastní hlavě. Máme víc otázek než odpovědí a doufáme, že právě v tom je naše síla.

S pokorou

Z+T

SEXISMUS

OSA PRAHA-REGENSBURG

KVĚTEN 2021

běžný den, trochu únava

TRIGGER WARNING:

dvojitý standard,

sexuální obtěžování, panenství,

cat calling, internalizovaný sexismus

Terézia: Co je teda sexismus?

Zuzana: Hezky jsi to odpálila.

T: Docela jsem se nad tím totiž pozastavila. Není to pojem, o kterým se učíme od mládí.

Z: Bohužel.

T: Jo, neučí nás o něm na školách. Možná na některých vysokých.

Z: Podle toho, co studuješ. My jsme měly to štěstí, že sociálně-vědní obory sexismus reflektujou.

T: Měly by. Já jsem ale pro definici doklikala až do Britannicy.

Z: A?

T: Sexismus v ní definují jako předsudky nebo diskriminaci založené na pohlaví nebo genderu, obzvlášť na děvčatech a ženách.

Z: Já jsem zase čerpala z European Institute for Gender Equality (EIGE).

T: Fancy.

Z: Podle EIGE sexismus souvisí s vírou v to, jaké role by měli muži a ženy zaujímat ve společnosti, takže je manifestován skrz genderové stereotypy. V tomto vnímání je jeden gender nadřazen druhému, takže mezi nimi vzniká hierarchický vztah. Sexismus se děje vědomě, ale i podvědomě. Sexistické přístupy a chování přispívají k nerovnostem ve společnosti… na závěr je napsáno, stejně jako v tvé definici, že se to týká převážně žen a dívek.

T: Pojem sexismus totiž vzniknul zhruba v šedesátých letech spolu s druhou feministickou vlnou v návaznosti na pojem rasismus a na hnutí za občanská práva Afroameričanů v USA. Slovem sexismus byl pojmenován strukturální útlak dívek a žen. Postupem času začal být sexismus stále víc vnímán jako termín relevantní také pro jiné skupiny lidí, kteří čelí diskriminaci a útlaku na základě svého genderu nebo pohlaví.

Z: Třeba nebinární lidi nebo trans osoby…

T: … ale taky například intersex osoby. Některé zdroje uvádí i příklady sexismu na mužích a chlapcích. Od mužů například očekáváme neustálou chuť na sex nebo se na ně koukáme s opovržením, když vydělávají v heterosexuálním páru míň.

Z: To vnímání se posunulo díky intersekcionálnímu přístupu. Ne každá žena nebo osoba je totiž diskriminovaná stejným způsobem. Jako žena čelím určité strukturální diskriminaci, ale neznamená to, že všechny ženy světa čelí úplně té samé diskriminaci. Vstupují do toho další faktory, třeba třída, etnikum, hendikep… různé formy útlaku se tak vrství. Tenhle více inkluzivní přístup byl v druhé feministické vlně opomíjen a ženy se soustředily na globální sisterhood. Jenže moc nejde přehlížet mnohovrstevnatost útlaku, protože například jako bílá finančně zaopatřená žena s vysokým sociálním kapitálem a přístupem ke vzdělání čelíš sakra jiným výzvám než…

T: …Romka samoživitelka žijící v chudší čtvrti.

Z: Třeba. V druhé feministické vlně najdeme hned několik názorných příkladů. Převážně bílé ženy z vyšších vrstev společnosti v USA tehdy bojovaly za to, aby nemusely zůstávat doma jako ženy v domácnosti a mohly jít pracovat. Práci vnímaly jako formu liberalizace, osvobození… jenže u toho trochu zapomněly na to, že je spousta žen po celém světě, které pracují v hrozných podmínkách za nedůstojné mzdy. Takže pro ně práce jako taková není žádná forma osvobození. Proto je intersekcionalismus tak důležitej, feministický témata už nejsou zkoumaný jen z privilegovaných pozic. Každopádně bavíme-li se o sexismu, tak musím doporučit svou oblíbenou knihu, kterou jsem poslouchala při svých dlouhých postcovidových procházkách.

T: Ále. Kterou?

Z: Everyday Sexism od Laury Bates. Ta kniha vznikla na základě stejnojmenného projektu. Autorka začala sbírat příběhy každodenního sexismu od různých lidí, převážně žen. Fakt mě mrzí, že jsem se k téhle knížce nedostala dřív, ideálně třeba už na střední.

T: Proč?

Z: Protože je to čtivě napsaný, není to odborná akademická literatura. Je to téměř pro každýho a je tam spousta základních myšlenek, který ti pomůžou utříbit tvoje vlastní. Navíc jsou tam i statistiky a konkrétní příklady, což pomáhá pochopit abstraktnější pojmy. Já jsem takovou knihu dlouho hledala. Když jsem začala přičichávat k feminismu, tak jsem chtěla něco lehkýho, co mě nezahltí a bude bavit.

T: A co sis po přečtení uvědomila?

Z: Hodně u mě rezonovalo, jak autorka apelovala, abychom i my ženy zkontrolovaly své vnitřní sexistky. Tím narážela na to, abychom lépe pochopily svůj internalizovaný sexismus.

T: Tzn. zvnitřněný.

Z: Jo. Protože se docela běžně setkáš s názory, že pokud jsi žena, tak přece nemůžeš být sexistická. Blbost, vyrůstáme v patriarchální společnosti, která nás formuje.

T: Přiživuje v nás ty vnitřní sexistky. Co ta tvoje?

Z: Je to bída, no.

T: Co zase udělala?

Z: Hodně se projevovala třeba v pubertě. To jsem se chovala docela dost sexisticky, měla jsem tendence shazovat ostatní holky, abych se zalíbila klukům… Teď už je to lepší, ale nemůžu říct, že jsem ji dokázala kompletně zapudit. Do myšlenek mi kecá furt. Projevuje se to třeba tím, že občas žárlím, závidím a jsem nepřejícná.

T: Moje vnitřní sexistka je taky dost výrazná a hlasitá osoba. Když jsem byla mladší, tak jsem o sobě ráda říkala, že „nejsem jako jiný holky“. Všechno, co dělaly holky kolem mě, mi přišlo trapný. Úplně jsem pohrdala těma typickýma „holčičíma aktivitama“, jako třeba lakování si nehtů, líčení se… dost se to u mě odvíjelo od toho, co kluci kolem mě brali jako cool.

Z: A to bylo co?

T: No zejména to, co dělali kluci. Hrát hry na počítači, jezdit na skejtu, poslouchat rap… Tak jsme to v pubertě brali.

Z: Přetrvává to částečně pořád.

T: Bohužel jo. Já jsem si nelakovala nehty, nekoukala jsem na romantické filmy, neposlouchala jsem stereotypně holčičí hudbu… A když mi kluci řekli, že jsem taková „víc do party“, tak to pro mě byl YES, I did it pocit. Byla to vnější validace od nich a zároveň vnitřní od mojí sexistky.

Z: Jo, tohle „nejsem jako ostatní holky“ je klasika. Jenže tím bohužel děláme ze stereotypně holčičích aktivit něco méněcennýho. Takže tím utvrzujeme hierarchii, kdy femininní je horší než maskulinní. Zatímco jeden gender se stává urážkou („nebuď jak baba“), tak druhý naopak lichotkou nebo povzbuzením („No tak, pochlap se!“).

T: Přesně. A kdy jsi o sobě přestala prohlašovat, že nejsi jako ostatní holky?

Z: Já si nepamatuju, že bych o sobě říkala zrovna tohle. Možná jen tak lehce, hrála jsem to na to, že jsem taková trochu divná. Ale jako divná tím cool stylem, chápeš.

T: Jasně.

Z: Já jsem byla ale totální pick me girl. Těžko se to překládá, ale jako bych svým chováním hlásala „vyber si mě“.

T: Jak se to projevovalo?

Z: No, snažila jsem se občas ostatní holky trochu shodit, aby to bylo v můj prospěch. Zase hlavně před klukama, že jo. Támhle jsem něco „omylem“ vyzradila, udělala jsem lehce ponižující vtípek nebo jsem někoho pomluvila. Bylo to takový zdánlivě nenápadný, ale dokázala jsem být vlastně dost hnusná.

T: Wow, to si neumím představit.

Z: Bohužel to ostatní holky kolem dělaly taky, což tu toxickou atmosféru i naše vnitřní sexistky dost přiživovalo. Největší dno to bylo na nižším gymplu.

T: To jsem ráda, že už nejsme na střední.

Z: Konkurenci mezi holkama jsem vnímala od hrozně nízkýho věku. Dodneška musím hodně reflektovat to, jak přemýšlím v různých situacích a jaké mě napadají myšlenky, když řeším třeba vztahy s mýma kamarádkama, protože se dá lehce sklouznout zpátky k té nezdravé soutěživosti a rivalitě. A já k tomu mám rozhodně sklony – k porovnávání se, ke konkurenčnímu chování… který často ani nedává smysl. Máme tendenci soutěžit i se ženami, se kterými ani nepracujeme. Neděláme stejné věci. Přesto se porovnáváme s jejich úspěchy, a pak třeba žárlíme nebo závidíme.

T: A to všechno na základě genderu…

Z: Jo, představ si situaci, kdy pracuješ na projektu ve skupině pěti lidí. Jste čtyři ženy a jeden muž. Dost pravděpodobně se budeš porovnávat a soupeřit zejména se ženami.

T: No jasně, a ke všemu třeba ještě o pozornost toho jednoho muže. A soupeříš ještě teď v něčem se ženami?

Z: Je to pro mě dost těžký zhodnotit, ale občas soutěžím o pozornost mužů. Někdy to tam prostě vlítne, ale už je to podstatně výjimečnější než dřív a taky se to neprojevuje tak fatálně. Jinak soutěžím hlavně o uznání. Chci, aby mě všichni cenili, a porovnávám se v tomhle směru s ostatními, hlavně se ženami. Je to děsný, chci u sebe tohle přemýšlení změnit. Je pro mě ale zajímavý u sebe tyhle myšlenky pozorovat a snažit se s nimi pracovat. Ptám se sama sebe: Proč to děláš? A říkám si: Je to blbost. Nedělej to.

T: Já jsem si to uvědomila hodně na vysoký. Jsme téměř čistě ženský obor a já jsem měla od začátku vnitřní problém se ženami, které byly chytřejší než já nebo měly lepší známky a více reagovaly na hodinách. Odsoudila jsem je a řekla jsem si, že jsou hrozný a nenávidím je.

Z: Až tak?

T: Z nějakýho důvodu jsem měla až misogynní pocity. Byly chytřejší a byly to ženy, to jsem těžko překousávala. Měla jsem strach z jejich konkurence, nevím, jestli na sňatkovém nebo pracovním trhu, možná oboje. Mám to tak do určitý míry doteď. Úspěšné ženy v podobném oboru, které jsou organizovanější, efektivnější a dělají věci líp než já, mě popuzují. Nedávno jsem se zamýšlela nad tím, proč. Došla jsem k tomu, že kromě zvnitřněného sexismu mám v sobě patriarchální nenávist k ženám, protože jsou mojí konkurencí v soutěži o muže. Vypěstuješ si to v sobě postupem času a není lehké to odhalit. A vůbec si přiznat, že máš v sobě zakořeněnou misogynii. Já už teď ženy podporuju, mám ráda ženy v různých profesích a myslím si, že naše perspektiva je zásadní, protože přinášíme novou zkušenost. Ale svou vnitřní sexistku musím i tak pořád usměrňovat.

Z: Já taky. Problematický myšlenky mám pořád, ale důležitý je, že už se nepromítají do mého chování.

T: Jaký myšlenky třeba? Máš to i u mě?

Z: Jasně. Znám tvoje slabá místa a mindráky a mohla bych někde před lidmi nebo třeba hezkými muži nějaký vytáhnout, abych tě trochu ponížila, že jo… ale snažím se to nedělat.

T: To díky, cením.

Z: V pohodě. Nebo mi někdo občas řekne o svým úspěchu a mě zavalí vlna závisti. A závist je hrozná. Dřív jsem to v sobě neuměla vůbec zpracovat a byla jsem prostě frustrovaná a někdy i zákeřná. Teď už se nad to umím většinou povznést, překonat to a být podporující a přejícná. Když o sobě člověk řekne, že závidí, tak si připadá děsně. Taky mi dlouho trvalo, než jsem to sama sobě dokázala přiznat. Bylo to ale zásadní pro to, abych s tím dokázala něco udělat.

T: Takže už dokážeš tu závist zpracovat?

Z: Jo. Jsem obecně dost cholerická, takže ten první nával emocí zatím moc zvládat neumím, ale po chvilce to dokážu a už nezávidím. Takže mi dávej prosím minutku dvě k dobru.

T: Beru na vědomí. Každopádně mám podobné pocity. Víš co, každý máme nějaké stereotypy a předsudky, vyrůstali jsme ve společnosti, takže je podle mě v pohodě od svých myšlenek poodstoupit a nekonat podle té první. Pojďme vnímat ženy spíš jako inspiraci než konkurenci.

Z: Prosím.

T: Třeba se tak zbavíme nálepky, že ženské kolektivy jsou toxické. Já jsem třeba nikdy v toxickém ženském kolektivu nepracovala.

Z: To já teda jo.

T: Říkat ženským kolektivům slepičinec je taky sexistický. I kdyby se v nich drbalo, co je na tom špatnýho? Trošku si zadrbat a vyventilovat se. Pokud je to v nějaké únosné míře. Utužujeme tím vztahy.

Z: Jo no, hodně utužuješ vztahy, když drbeš. My to děláme furt, a jak jsme si blízko.

T: (smích) Jedna ruka.

Z: Bell Hooks třeba ve svý knize All About Love vysvětluje, že ženy pomlouvají častěji než muži proto, že nejsou od malička vedeny k otevřenému a svobodnému projevení vlastní osobnosti a svých názorů. Zatímco muže vedeme k průbojnosti a asertivitě, tak ženy spíš k úslužnosti a pasivitě. Autorka to komentuje tak, že při pomlouvání se často projevují potlačené názory a postoje.

T: Zajímavý pohled. Nemyslím si ale, že když my dvě drbeme, tak projevujeme svoje potlačené názory.

Z: My drbáním budujeme hluboké přátelství. Ale pojďme se pobavit i o jiných formách sexismu, ať to nevypadá, že sexistické jsou jen ženy.

T: Vůbec. Ženy na tebe většinou nepořvávaj na ulicích oplzlý poznámky, že jo…

Z: Třeba: „Uuuu, hezkej zadek.“

T: „Dobrý kozyyy.“

Z: Nebo klidně i: „Ukaž k*ndu.“

T: A taky třeba: „Dáš mi?“

Z: Jo, to jsou všechno dost častý příklady cat callingu. Pamatuješ si ty sama nějakou situaci, kdy na tebe někdo takhle pořvával?

T: Dost jasně si pamatuju na to, když se mi to stalo poprvé. Bylo mi třináct nebo čtrnáct a měla jsem na sobě krátkou sukni. Šla jsem po ulici a skupina mužů na mě něco začala pokřikovat, už přesně nevím co, ale pamatuju si, že jsem se cítila extrémně špatně. Neměla jsem o sebe strach, ale připadala jsem si nějakým způsobem špinavá. Myslela jsem si, že mám teda asi příliš krátkou sukni. Od té doby jsem přestala nosit na dlouhou dobu krátké sukně, začala jsem se vyhýbat skupinám mužů na ulici, chodím vždycky na druhou stranu, nebo jsem přestala nosit výstřihy. Doteď mám asi jen jedno triko s výstřihem. Snažím se s tím teď nějak pracovat. Ale mám v sobě zakořeněné, že když si vezmu odhalující triko, tak mě budou muži vnímat jen jako objekt jejich sexuální touhy. Tím pádem se v těch interakcích necítím pohodlně. Takhle mě poznamenal můj první cat calling.

Z: Tak to mě mrzí, protože samozřejmě není tvoje vina, že na tebe někdo pokřikuje.

T: Neasi. Můžu si nosit, co chci.

Z: Ale chápu, že se člověk často necítí bezpečně nebo prostě nemá sílu ignorovat nebo odpálkovat takové chování.

T: Přesně, a hlavně když je ti třináct.

Z: Já si nepamatuju, kdy na mě někdo poprvý něco sexistickýho pokřikoval. Ale pamatuju si takových situací samozřejmě hodně, přestože jsem toho určitě dost zapomněla.

T: Nebo vytěsnila.

Z: Nebo… Pamatuju si, že na mě někdo na ulici zakřičel třeba „čau, krásko“. Někdo si může myslet, že je to kompliment, ale ne, fakt není. Není to hezký.

T: Jsi cizí…

Z: Jo. Pamatuju si ale velmi dobře moment, kdy na mě poprvé někdo šáhnul. Bylo mi asi jedenáct a jeden o dost starší kluk mi šáhl na chodbě ve škole na zadek. Vzpomínám si, že jsem vůbec nechápala, co se to stalo, nelíbilo se mi to a byla jsem dost zaražená. Řekla jsem to pak kamarádkám a setkala jsem se s lehkou závistí z jejich strany.

T: Co?

Z: No prostě to braly jako známku, že se tomu staršímu klukovi líbím…

T: Jo takhle.

Z: No, tak jsem to tak začala brát taky. Postupem času se to stalo oblíbenou aktivitou u nás ve třídě, že někteří kluci šahali holkám na zadky. Braly jsme to tak, že čím víc nám někdo šahal na zadek, tím žádanější jsme byly. Jenže tohle chování je strašně krátkozraký. Posouvá to hranice toho, co je ještě v pořádku. Časem to začalo dělat víc spolužáků a nebylo to příjemný, jenže jsem nechtěla „kazit partu“, tak jsem si to nechala ještě nějakou dobu líbit.

T: Bála ses, že se jim přestaneš líbit?

Z: Ano, taky jsem nechtěla být prudérní. Prosím, vyjadřujme náklonnost jinak než nekonsenzuálním osaháváním.

T: Jo, třeba psaníčkem. (smích)

Z: Můžeme uzavřít tuhle poradnu a posunout se dál. O čem jsme se bavily?

T: O gropingu.

Z: Jo. Vzpomínám si na jedno extrémně nechutný osahávání. Byla jsem v hospodě a jeden podnapilej „kamarád“ mi šáhl do rozkroku.

T: No fuj!

Z: To bylo dost hrozný a absolutně jsem nezvládla nějak zareagovat. Prostě jsem couvla a odešla. Pak mi běhaly hlavou myšlenky typu – stála jsem moc blízko? Měla jsem moc vyzývavý oblečení? Udělala jsem něco, co ho k tomu vyprovokovalo? Ale pak jsem si uvědomila, že prostě ne. Kladení zodpovědnosti na oběti sexuálního obtěžování nebo násilí, takže častěji na ženy, není v pohodě. Můžeš mít na sobě cokoli a týpek nemá právo na tebe šahat.

T: Přesně. Já mám taky kopu podobných příběhů, ať už z hospody nebo třeba z brigády. Taky se mi po návalu sexistických poznámek hlavou honily úvahy o tom, co jsem já měla udělat jinak, aby se to nestalo. Aby na mě nepokřikovali a nešahali. Jenže to prostě není moje vina. Člověk má taky často pocit, že když se vymezí, tak bude obviněn z toho, že nemá smysl pro humor.

Z: To je přesně jedna z umlčovacích metod. Ženy jsou často obviňovány z toho, že nemají smysl pro humor, vždyť to byl jen „nevinný“ vtip.

T: A každej chce bejt vtipnej, že jo.

Z: Samozřejmě. Když se celá parta chechtá a ty se vůči tomu vymezíš, tak akorát kazíš srandu. Oběti sexuálního obtěžování se často neozvou taky kvůli tomu, že jim to připadá normální. Vyrůstáme ve společnosti, kde je docela časté, že na tebe někdo pořvává z auta nebo ti dá ruku na zadek v hospodě. Proč bychom se měly vymezovat proti něčemu, co je tak běžný a „normální“, a tedy se to nedá změnit? Klasickej argument – takový chlapi prostě jsou.

T: Buď ráda. Ještě jsi mladá, užij si to, dokud můžeš…

Z: Alespoň se o tebe ještě zajímají…

T: Bullshit. To, že je něco běžný, neznamená, že je to v pořádku…

Z: Neznamená to, že je to neměnný.

T: Veřejnej prostor pro nás pak ale není bezpečnej. Chodíme po ulicích s klíčema mezi prsty a bojíme se tmavých míst, ale my máme právo se nebát. Často se setkávám taky s argumentem – ale to nedělají všichni muži. Ano, to víme. Ale muži, kteří to sami nedělají, by se mohli ozvat, když něco takového kolem sebe vidí. Říct, že to není vtipný nebo ať ten kámoš přestane. A nenechat tu reakci pouze na oběti, která se může cítit poníženě nebo traumatizovaně.

Z: Určitě. Já pak často přemýšlím, jestli jsem neměla zareagovat jinak, líp, ostřeji. Jenže člověk vystavený sexuálnímu obtěžování by neměl mít zodpovědnost za to, aby zareagoval určitým způsobem.

T: Je snadný říct, ať týpkovi vrazíš facku a máš to. Jenže ne vždycky to okolnosti nebo mentální nastavení člověka umožní. Někdy se nemusíš cítit bezpečně nebo tě to může psychicky rozhodit.

Z: Nebo může hrát roli i nerovné mocenské rozložení. Třeba na pracovišti, když má na tebe sexistické poznámky šéf… vrazíš mu facku a přijdeš o místo…

T: Sexismus na pracovišti je kapitola sama pro sebe…

Z: Zažila jsi sexismus na pracovišti?

T: Zažila. Měla jsem kolegu, který byl asi o dva roky mladší, a měl na mě nemístné poznámky.

Z: Jaký?

T: Narážel třeba na moje prsa, ptal se mě, jestli mám podprsenku. Potom mi v práci řekl, že mám teda fakt dobrý kozy. A to nebyl týpek, se kterým jsem flirtovala, nebo od něj chtěla něco takovýho slyšet. Byl to prostě kolega a byla jsem s ním každý den v kontaktu. Bohužel to nebyla jen tahle jedna zkušenost, měl kecy pořád. V naší facebookový skupině kámoška psala něco o skříňkách, který slouží pro studenty*tky k tomu, aby se mohli*y vyplakat, a on pod to napsal, že čeká, až už tam bude i nějaká šukací skříňka pro něj a pro Terézii. Tak to jsem byla hodně znechucená. Skončilo to až tak, že mi bylo fakt nepříjemný s ním pracovat. Nechtěla jsem se v práci cítit jako kus masa.

Z: A konfrontovala jsi ho?

T: Jo. On mi na to řekl, že jsou to přece jenom vtipy, že to je jeho styl humoru, že tomu nerozumím. Všichni jeho kamarádi vědí, že tohle je prostě on, takhle se chová… Tak jsem mu řekla, že to není vtipný, je mi to nepříjemný a nechci, aby tak „vtipkoval“. Ale on mě zase odbyl tím, že to prostě nechápu.

Z: A přestal alespoň?

T: Ne. Nepřestal. A ten chlapec byl extrémně bystrej, zcestovalej, měl stáže v různých zemích světa… a já si říkám: Aha, to je to, kam směřují tihle muži. Chytří a úspěšní, ale zároveň sexističtí prasáci.

Z: S egem až na střechu…

T: Skončilo to tak, že jsem požádala, abych s ním neměla směny. Samozřejmě se urazil. Měla jsem fajn kolegy*ně, kteří se přizpůsobili*y, ale stejně jsem se cítila provinile, že jim komplikuju život…

Z: Ale reálně komplikoval život ostatním on.

T: Ano, protože nebyl schopnej se vzdát toho svýho sexistickýho chování. Uvědomuju si, že to pro mě byla jen brigáda, nezávisela na tom moje existence, takže jsem si mohla dovolit se vymezit. Ne každej má takový privilegium.