Dirk Husemann

DIE EISPIRATEN

Copyright © 2017 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Kartenillustration © Markus Weber, Guter Punkt München/Thinkstock

Translation © 2018, 2022 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-7872-8

Jednající postavy

U kurzívou uvedených jmen jde o historické osobnosti.

Alrikova rodina

Alrik Trpitel

Catla, jeho žena

Bjor, jejich starší syn

Ingvar, jejich mladší syn

Snôrheim

Surtur Temný, snôrheimský jarl

Sithric Hedvábný vous, Alrikův švagr

Námořníci Visunduru

Abrahám z Trevíru, veršotepec

Darios, Byzantinec

Erios, Byzantinec, jeho bratr

Grid Zuboskřip, lesník

Himir Soumračný

Kilián, Frank

Magnus Trpaslík, seveřan

Stein Vykladač run

Jaa, Núbijec, lodní tesař

Džamil, Arab

Rivo Alto

Giustiniano Partecipazio, dóže (827–829)

Angelo Partecipazio, dóže (810–827), jeho otec

Matylda, jeho dcera

Bonus z Malamocca, tribun

Rustico z Malamocca, Bonovo dvojče

Eliáš z Malamocca, Bonův a Rusticův synovec

Spatharius, sluha rodiny Malamoccových

Falieri, tribun

Severo Gradenigo, tribun

Marcello Oro, tribun

Gisulf, benátský kapitán

Orso, strážce žaláře

Begga, rybářka

Pietro, správce přístavu

Fredegar, lodní stavitel

Rado, řemeslník

Bertulf, řemeslník

Waldelenus, řemeslník

Grifo Železná pěst, otrokář

Ravenna

Leudegiesel, obchodník s ledem

Alexandrie

Al-Ma’mún, chalífa dynastie Abbásovců (813–833)

Abdulláh íbn Azíz, místodržící Abbásovců v Alexandrii

Ya’kub, konvertovaný žid, chalífův pochop

Kahina, královna Amazighů

Wálí, její dcera

Hennu, mladá Berberka

Karim, obchodník

Anba Moussa, vypravěč příběhů

Ghassan, lodní kapitán

Prolog

Snôrheim, březen 794 n. l.

Alrik se brodil zakrváceným sněhem mezi chatrčemi Snôrheimu. Začala noc Krvavé slavnosti. Vždy po devíti letech bohové požadovali devět hlav od samce každého živočicha. Na lomenicích proto visely useknuté hlavy rolnických zvířat – kozlů, divočáků a býků. Vesničtí bojovníci a lovci si vybrali nebezpečnější kořist. Na holém jilmu před Alrikovým domem se v ledovém větru houpalo devět medvědích trofejí. Soused a švagr Alrika, Sithric Hedvábný vous, skolil devět vlků. Ať už to bylo mírumilovné dobytče nebo divoká šelma, všechny obětiny měly společné to, že jejich krev musela kapat na domovní prahy, aby ji lidé vcházející a vycházející z chatrčí roznášeli po vesnici. Všechny domy spojovaly rudé pruhy.

Bůh větru Odin byl určitě spokojený.

„Jmenuje mě Surtur konečně členem posádky?“ zeptal se Sithric, který doprovázel Alrika. Oba muži mířili na stejné místo, do velké haly jejich vůdce a velitele Surtura Temného. Alrik vrhl letmý pohled na Sithrica. Jeho švagr byl malý hubený muž, na němž se podepsaly hladové zimní měsíce. Za přezdívku Hedvábný vous vděčil řídkým jemným vousům na bradě. Na tvářích mu ale žádný porost nevyrašil. Sithric byl dobrý lovec, ale nikdy by nepozvedl meč, natož aby jím dokázal pořádně zamávat nad hlavou. Alrik dokonce pochyboval, že by Sithric přestál plavbu na Visunduru na otevřeném moři bez zranění. Sithricovi ale tekla v žilách stejná krev jako Catle – a jak by mohl Alrik milovat svou ženu a zároveň si nevážit jejího bratra?

„Snad,“ připustil nejistě Alrik. „Sám ale dobře víš, že Surtur má v oblibě chlapce. Jarl tě možná nepřijme za člena lodní posádky, ale vezme tě do své haly, kde mu budeš muset sloužit.“ Sithric se zasmál, ale Alrik v jeho smíchu zaslechl úlek.

Ach Sithricu, pomyslel si, jak chceš někdy přepadat franské vesnice, když se bojíš vlastního náčelníka?

„Je to pravda, nebo ne?“ zeptal se Sithric a před rty se mu vznášely obláčky dechu. „Že si Surtur nechává přivádět zajaté chlapce, zprzní je a potom zabije?“

„Podívej, jarlova hala je už slavnostně osvětlená,“ vyhnul se Alrik odpovědi a ukázal na mohutnou stavbu. Kolem stěn z masivních trámů byly do sněhu zaražené dřevěné podpěry, na kterých hořely pochodně a zahalovaly budovy do světla barvy přezrálého spadaného ovoce.

Sithric se ale nemínil jen tak vzdát. „Odpověz, Alriku! Surtur je prznitel chlapců, že? Proto náš jarl nepočal žádné potomky. Protože…“

„Buď zticha, ty blázne!“ zasyčel Alrik. „Jestli tě někdo uslyší, skončíš stejně jako tamhleti!“ Ukázal na bránu haly. Ze země se tam vypínal kůl, k němuž Surtur nechával v létě přivázat medvědy, kteří bojovali s jeho nejlepšími válečníky. Alrik měl na zádech víc jizev po medvědích drápech než vlasů v černém vousu.

Tentokrát byli ke kůlu přivázaní lidé, devět mladých otroků, jarlových milenců, jichž se náčelník už nabažil. Byli ještě naživu a pokoušeli se vzdorovat zimomřivému chladu tím, že se k sobě přitiskli. Mráz je beztak brzy přemůže, a než skončí slavnost, budou nehybně viset v poutech a toužit, aby se už dostavila ledová smrt. Nejdřív jim ale Surtur musí setnout hlavy, aby země před jeho halou nasákla krví těch nešťastníků, jak to o Krvavé slavnosti požadují bohové: Devět hlav od každého živého tvora, takže ani lidé nebyli výjimkou. Když procházeli kolem mladíků, Sithric se chtěl zastavit, ale Alrik ho postrčil dopředu, k doširoka otevřené bráně do haly.

Uvnitř plápolala vysoká ohnivá hranice. Sršely z ní jiskry – bůh ohně Loki dával svým dětem výprask. Lavice v několika řadách u stěn byly obsazené do posledního místečka. Alrik poznal posádky lodí Visundur, Bouřné obryně, Zlaté hřívy a Lamače útesů. I cizí tváře hleděly na Alrika s neskrývaným očekáváním. Byli to muži z jiných vesnic a lodí; jarl je pozval, aby rozmnožil svou slávu. Bylo obvyklé, že náčelník nejmocnější vesnice obdarovával sousedy, aby se mu cítili zavázáni. Víno a maso stačily na to, aby zaručily mír mezi vesnicemi, kdežto za bronzové a stříbrné náramky se dal koupit tasený meč a krev jeho nositele. To všechno ale byly jen almužny ve srovnání s tím, co jarl Alrikovi daroval předevčírem: ozubenou helmici, zlatou korouhev, krunýř, osm koní se zkrášlenými uzdami a umělecky zdobenými sedly. Dnes večer Surtur oznámí, co požaduje jako protihodnotu za takovou štědrost, a Alrik odpřisáhne přede dvěma stovkami párů uší poslušnost.

Hala patřila výhradně mužům. Stejně jako všechny oběti této noci byly mužského pohlaví, nenašel se ani nikde jinde ženský prvek – z hrdel bojovníků se dunivými basy řinuly oplzlé popěvky, vzduch čpěl potem a bzděním a tanečníci si počínali jako vilní kozlové. I dřevo haly by bylo mužského rodu, kdyby stromy měly pohlaví.

„Alrik je tady!“ zakřičel někdo s velkým kusem pečeně v ústech.

Hluk ztichl. Alrik si povzdechl. Doufal, že si nejdřív otupí smysly medovinou, než si ho Surtur vezme do přísahy jako svého vazala. Surtur ale žil tak, jak vládl sekerou: mířil bleskurychle a přímo na svůj cíl.

Tmavovlasý a zasmušilý jarl trůnil na lavici v čele místnosti. Měl větrem ošlehanou, suchou kůži, která měla nad obočím narudlý lesklý odstín. Před Surturem stál jediný stůl v hale. Ležel na něm převržený stříbrný pohár, jehož obsah se rozlil po celé desce. Medovina kapala přes okraj a tvořila kaluž. Jarla provázeli dva mladíci; oba se tiskli ke kožešinám, které si jejich pán přehodil přes ramena. Jeden z nich se mu snažil slíbat ovčí tuk z úst.

Náčelník se zvedl a opřel se pěstmi o stůl. „Alriku! Kdes byl tak dlouho?“ K Surturovým libůstkám patřilo to, že se své muže pořád snažil uvést do rozpaků.

Alrik pokynul Sithricovi. Jeho švagr ustoupil ze středu haly a vmísil se mezi hosty. Alrik se postavil mezi dva nosné sloupy. Byly vytesané ze čtyřhranných břeven a od podlahy až po střechu zdobené dřevořezbami znázorňujícími výjevy ze ságy o Sigurdovi; ten příběh se Surturovi líbil natolik, že se pokoušel sám sebe zobrazovat jako Sigurdova potomka. Alrik se o jeden sloup opřel rukou. Pod prsty ucítil scénu, v níž se Sigurd ze své lodě pokoušel ulovit midgardského draka. Netvor zatáhl za rybářský vlasec tak silně, že Sigurdova chodidla prolomila příď plavidla.

„Staral jsem se o to, aby můj jarl byl při slavnosti v bezpečí,“ odpověděl klidně Alrik, „a aby se vyměnily lodní hlídky, opilé hlídky před vesnicí vystřídaly střízlivé a uhasily se pochodně u stájí, protože jinak by se do němoty zpitý pacholek od koní probudil v ohnivém pekle z hořící slámy a nebyl by naživu, takže by nemohl od tebe přijmout spravedlivý trest. Odpusť, že jsem se opozdil!“ Vykasal si rukáv hávu ze zápěstí, kterým se opíral o sloup, a odhalil tři zlaté a stříbrné náramky. Hadi se ovíjeli kolem Alrikovy ruky a pokoušeli se ovládnout hru mužových svalů. Pod kůží ale pořád pulzoval život a nebylo jasné, kdo tento zápas vyhraje: svaly, nebo kov? Byl to symbol boje mezi panovníkem a poddaným.

Surtur vrhl zběžný pohled na náramky. On sám je Alrikovi před rokem daroval, když se společně vrátili od ostrova Lindisfarne. Alrik byl tehdy jmenován kendtmannem čili vrchním navigátorem Surturovy flotily. Dnes by měl postoupit ještě o další krok.

„Alriku!“ zahulákal Surtur a od rtů mu odlétla sprška medoviny a slin. Hovor i popěvky zmlkly. „Viděl jsem, jak navádíš loď, která už neměla plachty ani posádku. Slyšel jsem, jak sis prozpěvoval pod štíty zdviženými před branou obleženého města. Počítal jsem, kolik nepřátel jsi zabil v jediné bitvě. Jsi z mých mužů nejlepší!“

Alrik sklonil hlavu.

„Ale jsi taky nejvěrnější?“ pokračoval Surtur. „Když ti svěřím moc, budeš mi nadále sloužit, nebo se rozsápeme jako dva vůdčí vlci jediné smečky?“

Alrik se měl bedlivě na pozoru, aby Surturovi nevyjádřil svou loajalitu. Surtur by okamžitě poznal výmluvu.

„Mlčíš, takže sdílíš mé pochybnosti.“ Jarl přistoupil ke stěně a sejmul z držáku sekeru. Silnými údery dvakrát zkusmo rozsekl vzduch. „Ale můžu kvůli tomu postrádat takového skvělého lodivoda? To by se mi vysmáli nejen moji nepřátelé, ale i poddaní! Proto tě odsud pošlu pryč. Znáš Jórvikovu říši?“ Aby Alrik tohle království neznal! Vždyť ho jménem Surtura sám dobyl. Dva roky ho napadal, plenil a vypaloval, až Jórvik nebyl schopen čelit poslednímu útoku. Když Surtur pyšně vstoupil do Jórvikovy haly, starý vládce nehybně ležel na podlaze pod Alrikovou těžkou botou. Surtura čekala pouze jediná povinnost – nechat Jórvika, aby svými rty políbil tenké ostří vítězovy sekery.

„Ano, znáš ji!“ vystihl Surtur myšlenky svého vrchního navigátora. „Věnuji ti to království, ale musíš ho spravovat podle mých představ. Jako můj vazal. Chceš to pro mě udělat, Alriku Trpiteli?“

Jak rád by Alrik zavrtěl hlavou a dal Surturovi na srozuměnou, že má svůj domov ve Snôrheimu, kde žijí jeho přátelé a rodina, a že by raději zemřel opovrhovanou smrtí v posteli než by opustil svou vlast. Taková možnost ale neexistovala.

„U desetitisíce mrtvých v bitvě u Bravaly! Stanu se tvým vazalem,“ pronesl ledově. Jeho slova zněla odvážně, ale přesto se zachvěl, protože věděl, co bude následovat.

Hosté zdrženlivě zajásali a zavrzali lavicemi po podstavcích. Surtur se přiblížil k Alrikovi. Jeho pravice hravě protáčela dlouhé topůrko sekery.

„Takže za to taky zaplatíš příslušnou cenu?“ zeptal se.

Alrik pohlédl jarlovi do temných očí. Dosud je nezkalil alkohol ani ukojená žravost. Rána by se mohla Surturovi podařit.

Jen co Alrik přikývl, jarl bleskurychle zasekl sekeru do sloupu a protnul navigátorovi ruku. Ten necítil bolest, protože sekera byla ostrá a úder provedl zkušený bojovník. Přesto se Alrikovi podlomila kolena, a tak se znovu ocitl na podlaze, Surturovi u nohou. Pohled na ruku mu prozradil, že přišel o dva prsty. Surtur už zřídil své stoupence i mnohem ošklivěji. Z lavic se ozval chechtot. Někdo postavil vedle Alrika vědro se sněhem a nový vazal do něj strčil ruku. Ledový chlad bojoval proti ohni, který se začal v ráně šířit. Obsah nádoby se zbarvil doruda.

Alrik si zdravou rukou utřel nos. Podruhé se pokusil vstát a tentokrát se mu to podařilo. Surtur ale ještě nebyl spokojený.

„Jak už jsem řekl: Jsi dobrý bojovník, ještě lepší navigátor a moudrý stratég, Alriku. Je lhostejné, jestli máš deset prstů nebo jeden. Stejně ti nedůvěřuju.“

Co Surtur ještě chce? Alrik se podíval na Sithrica. Na obličeji jeho švagra se objevily ustarané vrásky.

„Jestli chceš být můj vazal – a to chceš, jak jsi přiznal –, potřebuju jistotu. Něco, co mi zaručí, že se najednou nespojíš s mými nepřáteli, že budeš plnit moje rozkazy a platit mi tribut. Proto si ponechám tvoje syny, Ingvara a Bjora – tak se jmenujou, že? Budou žít v mojí hale a stanou se z nich bojovníci. A ty v dalekých zemích rozmnožíš mou slávu a vneseš moje jméno do domů našich nepřátel.“

Alrikovo srdce ztvrdlo jako kůže v mraze. Surture! Lstivý Loki je proti tobě hlupák, napadlo ho. Pomalu vytáhl prsty ze sněhu a odhodil vědro na podlahu. Kdybys mi to řekl, než jsi mě zohavil, na místě bych tě zabil. Teď jsi ale přesvědčený o tom, že mi nezbývá než souhlasit.

Alrik sklopil oči k zemi. Hlavou mu divoce vířily myšlenky.

Nikdy nevydá Ingvara ani Bjora tomu przniteli chlapců!

„Navigátore,“ připomněl se Surtur. „Potvrď mi, že mi dáš svoje děti.“

Mlčení pokrylo celou halu jako sníh, jako věčnost.

Alrik cítil, že mu ruka krvácí. Utáhl si jeden z náramků těsněji, aby uzavřel cévy. Jak by mohl zraněnou paží ovládat meč, a navíc proti takovému muži jako Surtur?

„Ne,“ odmítl Alrik. „Moje syny nedostaneš.“

„Já to věděl,“ zvolal Surtur ke střeše haly. „Jen co tě zbavím obojku, půjdeš mi po krku.“ Hodil Alrikovi k nohám sekeru. V jejím ostří se odrážel svit ohně, takže se zdálo, jako by zbraň zevnitř hořela. „Takže dnes v noci jeden z nás vstoupí do Valhally. Zvedni tu sekeru, nebo půjdeš na porážku jako prase!“

Alrik si vzpomněl na Polykače mrtvol, svůj nejlepší meč.

Byl opřený o jeho lůžko, protože přinést do jarlovy haly zbraně by byla zpupná svévole. Ale ani s důvěrně známou rukojetí v dlani by se mu nejspíš nepodařilo Surtura porazit. Přesto se sklonil pro sekeru a zvedl ji levicí. Ta ruka byla zvyklá držet štít a zasazovat jím rány nepříteli, ale na filigránskou práci s ruční zbraní jí chyběl potřebný výcvik.

„Běž, Alriku!“ zakřičel Sithric. Mezi pažemi bojovníků se nečekaně objevila ruka s dýkou. Na podstavcích se ozval hluk převržených lavic, když hosté vyskočili, aby přispěchali na pomoc svému náčelníkovi.

Alrik zaplašil myšlenku, že by mohl Sithricovi pomoct. Jeho švagr byl už beztak mrtvý muž, ale může zachránit Catlu a chlapce. Než se bojovníkům podařilo Sithrica zneškodnit, Alrik se vyřítil z haly. Se zmrzačenou rukou stisknutou v podpaží proběhl kolem obětního kůlu. Na okamžik měl pocit, jako by u něj viděl přivázanou svou rodinu. Na chladném nočním vzduchu se ale brzy vzpamatoval.

Vesnice mlčela. Několika okenicemi ještě probleskovalo světlo, zpod dveří se linul pach hořícího rybího tuku. Nikdo nepotkal osamělého běžce směřujícího k domovu. Když si Alrik prohlédl krvavou stopu vedoucí po slavnosti ve sněhu až k jeho dveřím, s úlevou zjistil, že za nimi panuje klid. Surtur sem ještě nevyslal žádného bojovníka.

Alrik zdravou rukou rozrazil dveře. Catla seděla na okraji postele a posunovala dřevo v krbu, aby lépe hořelo. Chlapci spali pohodlně zaboření do slámy, kterou byly vystlané dvě dřevěné bedny. Alrik si ten pohled vryl do paměti. Věděl, že potrvá hodně dlouho, než se jeho rodina zase dočká střechy nad hlavou.

„Co se stalo?“ Catla vyskočila a sáhla po jeho ruce, kterou dosud ukrýval v podpaží. Ženiny rusé vlasy ho pohladily po paži.

„Děti!“ vyhrkl Alrik. Až teď si všiml, že má hrdlo jako sešněrované. „Musíme hned zmizet!“

Catla se na nic neptala a vzápětí zvedla z bedny Ingvara. Chlapec byl malý a lehký. Matka s dítětem už stála u dveří. Alrik vrhl toužebný pohled na svůj meč zavěšený na stěně. Měl ale volnou jen jednu ruku a musel nést Bjora, podsaditého chlapce, kterého Catla zvedala už jako kojence s vypětím všech sil.

Vzápětí rodina spěšně zamířila k lodím.

Část 1
LED Z OHNĚ
leden 828 n. l.

1
Dóžecí palác Rivo Alto

Nad lagunou visel mrazivý dech ledna. Ruce dóžete se netřásly jen chladem, když křečovitě sevřely těžký vlněný závěs. Škvírou se podíval na nádvoří přetékající nesčetnými obličeji. Zvenčí zavanul hnilobný vzduch. „Co se stane, jestli mě nebudou chtít?“ Bezradně se ohlédl do sálu a otřel si lesklé čelo.

„Nic se nestane, Giustiniano,“ ujistil ho rozložitý muž s vousem tenkým jako tah brkem a klidný výraz obličeje mu narušil odstín podezíravosti. „Vyjděte konečně ven! Ukažte se lidu, aby mohl volbu potvrdit! U vašich předchůdců to probíhalo stejně.“ Ostatních šest tribunů v slavnostním sále obestoupilo oba muže a souhlasně na tato slova přikývlo.

Urostlý dóže se ale ani nepohnul. Jeho neklidné bledé ruce rozechvěly jen záhyby závěsu. Těžká kožená obruba látky se zahoupala nad podlahou. Šuškání davu na nádvoří zesílilo.

„Lžete, Bone,“ opáčil dóže a ztěžka polkl. „Všichni moji předchůdci jsou mrtví. Byli oslepeni, popraveni nebo zavražděni, protože je lid neměl rád. Je to tak?“

Oslovený muž si odfrkl. „Jestli vám to usnadní, abyste předstoupil před své poddané – ano, je to tak. Ale ve vašem případě, Giustiniano, to bude jinak.“

Matylda to už v zadní části sálu nevydržela. Úzkostlivě dbala na to, aby se pronikavě navoněného Bona ani nedotkla, a prosmýkla se kolem shromážděných tribunů až k otci. Jen s námahou potlačila přání ho obejmout a poskytnout mu aspoň trochu útěchy. To by však s konečnou platností zničilo úctu a vážnost, kterou k němu šlechtici chovali – a zároveň by vzala zasvé i jeho sebedůvěra.

„Tvoji předchůdci byli slaboši,“ připomněla Matylda.

„Snažili se jen o vlastní obohacení. Ty jsi ale Giustiniano Partecipazio. Učiníš Rivo Alto nejvýznamnějším mezi lagunovými městy a ukončíš spor mezi Franky a Byzantinci o naši zemi. Uspokojíš jejich nároky a osvobodíš nás. Naše lodě budou přivážet do laguny bohatství z dalekých zemí. Vyjdi ven a sděl to svým poddaným. Zamilují si tě – stejně jako já.“

Postava jejího otce se napřímila. „Byl by z tebe lepší dóže než já, Matyldo. Mnohem lepší.“ Povzdechl si. „Tak dobře, zkusím to.“ Jediným rozhodným pohybem odsunul závěs a vyšel na úzký balkon.

Dav ztichl. Pohledy mnoha stovek párů očí spočinuly na dóžeti, prohlížely si rohatou čepici corno na jeho hlavě, štíhlou postavu zahalenou do žlutého hedvábí a modrou šerpu s květinovými ornamenty, kterou měl přehozenou přes levé rameno. Dóže shlížel na lidi, kteří měli být jeho poddanými, a zároveň se mohli stát jeho katy.

„Ruce!“ zašeptala Matylda za závěsem. Giustiniano ukázal otevřené dlaně v prastarém gestu bezvýhradné pokory.

„Promluv k nim!“ pokračovala. „Vzpomeň si na to, co jsem ti právě řekla.“ Než mu ale stačila slova zopakovat, ucítila, jak ji někdo uchopil za paži a odtáhl od závěsu. Byl to Bonus z Malamocca, který se opovážil vztáhnout na ni ruku. Když ji pustil, obořila se na něho a snažila se ho kopnout.

„Buď zticha, děvče!“ zasyčel Bonus. Na jeho černém přehozu se třpytily stříbrné výšivky – byly to barvy rodiny Malamoccových. „Co si myslíš, že se stane s tvým otcem, jestli se ta chátra dole dozví, že mu jeho dcera našeptává, jak má vládnout?“

„Kdybyste věděl, co si myslím, tribune, stálo by vás to klidný spánek.“ Matylda se marně pokoušela Bona obejít. Vtom otec na balkoně promluvil.

„Lidé Riva Alta!“ zvolal rozechvělým hlasem.

Matylda zavřela oči a formulovala slova, která teď mají následovat: Toto město se stane centrem lagunových ostrovů. Byzantinci, Frankové ani Langobardi vám už nadále nebudou vládnout.

Na balkoně se ale rozhostilo ticho. Co to tam otec provádí? Jistě, vždy to byl bázlivý muž, ale přece dobře věděl, že na něho tato chvíle čeká – okamžik, kdy se ukáže lidu. Už mnohokrát rozhodla tradiční konfrontace vládce a jeho poddaných o životě a smrti. Jestliže lid zarputile mlčel, znamenalo to odmítnutí dóžete. Pokud se naopak rozjásal, byla nová hlava státu považovaná za přijatou. Triumf nebo zmar spočíval na jazycích solivarníků, rybářů, bednářů, kameníků, zlatotepců a kolářů. Když z balkonu konečně zazněl Giustinianův hlas, Matylda při otcových slovech nevěřícně strnula.

„Co pro vás mohu udělat, moji poddaní?“ zeptal se dóže lidí na nádvoří. „Ať je to cokoli, postarám se o to, abyste to dostali. Jsem totiž váš nový dóže a vy byste mě měli milovat.“ Všechny hovory v sále rázem odumřely. Bonus z Malamocca zíral vytřeštěnýma očima na Matyldu. Dva tribuni spěšně zamířili k balkonovým dveřím, ale vzápětí se zastavili, protože na jejich zásah už bylo příliš pozdě. Z nádvoří sem doléhal vzrušený šepot. Za chvíli Giustinianova nabídka rozvázala davu jazyk. „Odpusť nám daně!“ zakřičel někdo. „Propusť Tomasa ze žaláře!“ připojil se další. Jiný muž požadoval místo vrchního solivarníka. Několik hlasů toužilo po etiopských otrokyních a hlavě byzantského císaře. Nápad zvlášť povedeného vtipálka, aby kanály jednou měsíčně protékalo víno místo vody, vyvolal záchvat ďábelského chechtotu.

Giustiniano se bezradně ohlédl po dceři. Otec jí vždy připomínal ptáka; pokaždé si ho představovala jako dravce, krále vzduchu. Teď se ale smrskl na vrabce s ochromenými křídly. Matylda zaťala pěsti. „Pusťte mě tam, než ten dav otce utopí v laguně!“ zasyčela na Bona. Vypadalo to však, že ji tribun přestal vnímat. Jako zkamenělý civěl na balkon, tam, kde se právě odehrávala tragédie benátské politiky.

Tentokrát se Matylda odmítla schovávat se za závěsem. Vyšla na balkon a stoupla si vedle otce. Z davu se ozvalo hvízdání. Alkoholem ztěžklý hlas vyjádřil domněnku, že nový dóže chce lidu darovat vlastní dceru.

„Co tady pohledáváš?“ zeptal se Giustiniano. „Přišla jsi snad o poslední zbytek zdravého rozumu?“

Vtom se Matyldin obličej rozjasnil. S elegancí dívky narozené v lagunách zamávala davu a poslala mu vzdušný polibek. Vzápětí se hluboce naklonila přes zábradlí a na lidi svého rodného města něco zavolala.

„Sehnat svatého? Vy jste se zbláznila. To jsme radši měli přistoupit na núbijské otrokyně a kanály plné vína.“ Bonus se zajíkal tak, že krákal jako pták. Zrudl v obličeji a na čele mu tepala céva. Muži neskrývající zoufalství se vrátili do poradního sálu, na jehož stěnách visely vlajky lagunových měst; skládací židle z ořechového dřeva a hříběcí usně čekaly na to, až na nich spočinou šlechtická pozadí. Rozčilení však tribunům nedovolovalo setrvat na místě, a tak neustále přecházeli sem a tam. Pouze dóže v křesle znehybněl a opřel si rukou hlavu. Matylda se za něho postavila a jemně položila ruce otci na ramena.

„Mýlíte se, Bone,“ odpověděla klidným hlasem. „To, co jsem Benátčanům slíbila, rozhodně nebyl jen tak někdo, nýbrž zcela určitý světec.“

„Svatý Marek,“ zasténal tribun Falieri, hlava jedné ze tří nejmocnějších rodin v lagunových městech. „Proč to musí být zrovna svatý Marek?“

„Protože zachrání život mému otci,“ opáčila Matylda.

Když se dóže dotkl její ruky, zmlkla. Giustiniano vstal.

„Je to tak, jak jsem vám všem jasně řekl. Nedorostl jsem dóžecího úřadu,“ prohlásil. „Na to je zapotřebí takových mužů, jako byli Římané. Já jsem ale jenom Benátčan. Udělám nejlíp, když odejdu do vyhnanství. Zůstanu tak aspoň naživu, i když každopádně jen nakrátko.“

Někteří tribuni sklopili oči k zemi. Bonus hleděl z okna.

„To není možné,“ odmítl Falieri. „Všichni v této místnosti to vědí.“

„Váš otec byl dóže a teď jím máte být vy,“ namítl Marcello z dynastie Oro. „Po vašem usednutí na dóžecí stolec budete druhý v pořadí a titul dóžete se konečně začne dědit.“

Giustiniano nedbale mávl rukou. „Ano, jistě. A další dóže bude jeden z vašich synů. Ten, který se ožení s mou dcerou, a tím pádem i s mým titulem, který se potom bude dědit v jeho vlastní rodině.“

V sále se rozhostilo tíživé mlčení. Z nádvoří sem pořád doléhaly výkřiky davu.

Slova se znovu ujal Bonus: „Musí existovat nějaká jiná cesta. Jiný světec, kterého můžeme obstarat.“

Falieri zavrtěl hlavou. „Ne, Bone. Slyšel jste přece, jak lidé provolávali slávu, jak byli nadšeni oznámením, že naše ostrovy budou povýšeny na místo posledního spočinutí svatého Marka. Chcete snad teď před ně předstoupit a vyhlásit, že sice dostanou nějakého svatého, ale až se podíváme, na kterého mučedníka se právě nabízí sleva?“

„Bude to svatý Marek, nebo nikdo!“ ozval se i Severo, nejstarší člen rodiny Gradenigových. Tasil dýku posetou drahokamy a položil ji doprostřed sálu na podlahu. Kov zacinkal.

„Kdo má jiný názor, ať dopřeje Giustinianovi rychlou smrt. Jinou možnost nemáme.“

≈

Bonus rozrazil dveře s takovou silou, že jejich křídla prudce bouchla o stěnu. V místnosti za nimi sedělo u stolu jeho dvojče a svíralo v ruce brk. Ve vzduchu se vznášela vůně vlhkého inkoustu. Bona pokaždé nevýslovně fascinovalo, jak se mu

Rustico podobá. Jistota, že na světě zaujímá hned dvě místa, ho – alespoň trochu – uklidňovala.

„Jak to šlo?“ zeptal se Rustico. „Zdá se mi, že ne tak dobře, jak jsme doufali.“ Osušil inkoust pískem, zasunul brk do otvoru v desce stolu a pohodlně se opřel.

Bonus rázoval po místnosti rozmáchlými kroky a míjel přitom tapiserie plné barevných chimér se zubatými tlamami. Za běžných okolností by obdivoval přepych, kterým se jeho bratr obklopoval. Dnes mu ale veškerá zdejší okázalost nestála ani za pohled.

„Partecipazio byl uznaný za dóžete. Dav mu pronášel ovace.“

„Dobře,“ přikývl Rustico a vyšpulil rty. „Ale to nevysvětluje tvoje rozčilení.“

Bonus si znovu vybavil, co se stalo, a zavrtěl hlavou. „Nakonec to vyšlo skutečně jen o vlásek. Tenhle dóže je pro náš úkol ten nejnevhodnější chlap, kterého jsme mohli najít. Přesto ho bohužel potřebujeme.“ Zapřel se oběma pažemi o stůl a sklonil se k bratrovi. „Zachránila ho jeho dcera.“

Na Rustikových jemných rtech se objevil náznak úsměvu.

„Ta dcera, se kterou se zamýšlíš oženit? Spojila se snad s ďáblem, že tě takhle vyvedla z míry?“

„S ďáblem? Kéž by to tak bylo! Slíbila lidu ostatky svatého Marka.“ Udeřil plochou dlaní do stolu. Rustikův kalamář se převrhl a černá louže se zvětšovala a vsakovala do písemnosti. Rustico pozoroval zkázu své práce se svraštělým čelem.

„Říkáš svatého Marka? To je chytré. Je to otevřená hlava.

Nečekej, že s ní zažiješ nějakou radost, můj drahý.“

Bonus ztěžka dosedl na dřevěnou lavici. Nábytek protestoval hlasitým vrzáním. Benátčan odpověděl kletbou, ve které hrály hlavní roli citlivé tělesné orgány papeže.

„Nechápu, proč se tak rozčiluješ,“ podotkl Rustico a šátkem tupoval malou inkoustovou záplavu. „Partecipazio je dóže. Tak jsme to přece chtěli. Teď přiměješ pohlednou

Matyldu k tomu, aby se za tebe provdala. Nebo…,“ vzhlédl od znečištěného stolu, „nebo ti snad už dala košem?“

Bonus spolkl odpověď. Co je bratrovi do toho, jak pokračují jeho námluvy Matyldy? Místo toho utrousil: „Nic nechápeš, bratře. Vůbec nic.“ Jen zřídkakdy se stávalo, že oslovil Rustika jako bratra. To, že tak učinil právě nyní, mělo sourozence přesvědčit, že čas na žerty pominul.

Zdálo se, že Rustico si znamení správně vyložil. Vstal, protlačil se mezi židlí a stolem a posadil se vedle Bona na lavici. Prkno se povážlivě prohnulo. „Tak mi všechno vysvětli – bratře!“ vyzval Rustico.

„Je to nemožné. Jak máme ty ostatky obstarat? Svatý Marek! Jako kdyby nebylo už dost pokusů se jich zmocnit!“

„Prosím, popořádku!“

„Takže za prvé,“ Bonus si levou rukou narovnal jeden prst na pravici. „Markovy ostatky se nacházejí v egyptské Alexandrii. Egypt ale dávno nepatří Byzanci, jak víš, ale obsadili ho Saracéni.“

Rustico přikývl.

„Za druhé.“ Z Bonovy pravé pěsti vytrčel další prst. „To, co ještě zbývá z křesťanské obce v Alexandrii, patří k ortodoxní církvi. Koptové nám sotva přenechají svého nejdůležitějšího světce jako by se nechumelilo.“

„S tím jsem taky nepočítal. Musel by se ukrást.“

„Ach, není nic jednoduššího!“ Teď už Bonus narovnával jeden prst za druhým. „Nepozorovaně připlout do alexandrijského přístavu. Zajít do kostela a odnést mrtvolu. Vrátit se na loď a setřást pronásledovatele – na plachetním dromónu. Hele, už mi nezbývají volné prsty.“

„A co nevidět nebudeš mít nejspíš ani hlavu.“

„Co tím chceš říct?“ Bonus to už ale věděl.

„Že tu misi splníš ty sám.“ Rustico položil žoviálně ruku bratrovi kolem ramen.

„Já? Ale já jsem tribun v Rivo Altu. Něco takového je úkol pro… pro…“

„Muže, který se stane dóžetem. Přemýšlej! Giustiniano musí lidu přinést svatého Marka, jinak ho tentýž lid zase sesadí – svým svévolným, ale přiznejme si, že účinným způsobem.“

Bonus se křečovitě ušklíbl.

Rustico pokračoval: „Každý tribun si chce vzít Matyldu nebo s ní oženit svého syna. Ale koho bude muset Matylda vyslyšet? Toho, kdo zachrání jejího otce, dóžecí úřad, a tím celý plán. Tebe!“

„Ale jdi!“ Bonus se musel silou vůle ovládnout, aby si vzdorně neuplivl na koberec. „Tys tu zmiji asi ještě blíž nepoznal. I když uznávám,“ pokýval hlavou, „že je to krasavice. Ale co z toho budu mít, když mi Arabové uříznou varlata a narazí mě na kůl?“

Bratrova ruka ho sevřela pevněji. „Nikdy bych od tebe nepožadoval, aby ses do arabské jámy lvové vypravil sám. Najdi někoho, kdo ten úkol vyřeší za tebe. Jakmile se tu relikvie ocitnou, všichni tě budou oslavovat a milovat. Nebo k tomu budou donuceni.“

≈

Vločky se snášely soumrakem jako prachové peří. Na zamrzlé hladině velkého kanálu už ležel sníh posetý šlépějemi. Uprostřed nechali solivarníci prosekat plavební dráhu, kterou dnešní rybářští opozdilci rozvážně odpichovali své čluny při návratu domů. Všechno v tomhle městě je pomalé, pomyslel si Bonus, dokonce i lodě. Zakutaný do sobolí kožešiny stál pod klenutou bránou skladiště a snažil se vyvarovat toho, aby popošel na světelný ostrůvek pod malou lucernou. Nikdo nesmí vidět, jak tu kuje pikle.

„Je mi líto, signore.“ Přístavní kapitán Pietro studoval křídou počmáraný kousek dřeva s více zářezy, než kolik mu jich zbrázdilo obličej. Byl to seznam lodí z Rivo Alta. „Nejrychlejší lodě, které jsem v posledních měsících zaznamenal, byly ty, jejichž posádka měla hodně naspěch, aby se dostala na pevninu.“ Vychrtlá postava se skrčila, jako by očekávala výprask.

To vlastně není tak špatný nápad, usoudil v duchu Bonus. Třeba mě to trochu zahřeje, když dám tomuhle tajtrlíkovi nakládačku. Odkašlal si. „Tak si něco vymysli. Jsem v tomhle městě důležitý muž.“ A příští dóže, dodal pro sebe. „Když mi pomůžeš, mohl by ses stát velitelem mé rodinné flotily.“

Oči přístavního kapitána se rozšířily. „Já vás přece znám.

Vy jste Bonus z Malamocca.“

Bonus bezděčně ustoupil hlouběji do stínu. Jestliže ho poznal přístavní kapitán, mohl by o tomto setkání vyprávět dalším lidem. A fámy, jak ví každé dítě laguny, se v Rivo Altu šíří rychleji než voda v kanálech.

„Rád vám pomůžu, signore,“ pokračoval starý námořník.

„Ale jak?“

Bonus si povzdechl. „Tím, že například vytáhneš ze suchého doku nějakou rychlou loď, probudíš posádku ze zimního spánku a nakopeš ji do vyhřátých zadků.“

Přístavní kapitán na něho strnule zíral a v očích mu zela nekonečná prázdnota. Ten chlap zřejmě zmrzl stejně jako jeho rozum. Bonus vylovil z váčku dvě mince a hodil je na podlahu. Než se přestali s cinkotem otáčet, zašlápl je nohou. Jeho protějšek upřel pohled na Bonovu botu a zakrákal:

„Možná v Ravenně.“

Teď byla řada na Bonovi, aby na starce beze slova zazíral. Myšlenka, že by mohl hledat pomoc v nenáviděném městě na jihu, ho dosud vůbec nenapadla. „Říkáš Ravenna? Co by tam mělo být jinak než tady u nás?“

„Slyšel jsem cosi o nějaké cizí lodi. Přiváží tam led.“

„Led?“ opáčil nevěřícně Bonus. „Tady všude je spousta ledu. Víš, co to znamená nosit sovy do Athén?“

„Potřebujete na to rychlou loď?“ zeptal se přístavní kapitán a mnul si mrazem zrudlé uši.

Bonus otázku ignoroval. „Tak co je s tou Ravennou?“

„Tamější panstvo je posedlé po nové pochoutce z Arábie.“ Bonus se už o tom doslechl. „Myslíš saccharum? Říkají, že to používají na přípravu sladkostí. Ze saracénského lejna. Fujtajbl!“

„Máte pravdu, tribune Bone. Lidi v šenkovnách si ale povídají, že na ty sladkosti je zapotřebí spousta ledu. Ledu, který se dá jíst, ne téhle zmrzlé močůvky.“ Ukázal na kanály.

„Co to má společného s rychlou lodí?“

Oči přístavního kapitána se jen pracně odlepily od tribunova chodidla s příslibem bohatství. „Údajně ho přivážejí ze Sicílie. Z Etny.“

Vtom se Bonus dovtípil. Plavidlo, které dokáže převézt led na takovou vzdálenost, až do Ravenny, než náklad roztaje, musí umět létat. „Víš, kdy ta loď zase připluje do Ravenny?“

Nad přístavním kapitánem zaskřípala v poryvu větru lucerna. „Ne. To neví nikdo. Objeví se znenadání, jako mlha – a stejně rychle zase zmizí. Má hlavu draka a místo plachet křídla.“

Bonus nebyl zvědavý na další báchorky. Rychle zvedl nohu z mincí, čímž starce umlčel. „A tak to musí zůstat,“ zamumlal Bonus. Když se muž dychtivě sklonil pro svou odměnu, tribun tasil dýku a vrazil mu dýku do šíje.

Zanedlouho proud otevřené plavební dráhy v kanálu unášel ve tmě mrtvolu. Na vlnách se za ní pohupovalo prkno. Mezi domy nočního lagunového města zazněl dusot rychle se vzdalujících kroků.

2
Sicílie, vrchol Etny

Balvan se pohyboval vlastní silou. Pozvolna se kutálel sněhem, tak pomalu, že by jeho aktivita zůstala lidskému oku utajená, kdyby přitom nezanechával viditelnou stopu ve sněhu. Alrik zvedl ruku. Nepočetná skupinka se zastavila.

„Proč jsi zastavil?“ zeptal se Ingvar vedle něho a otřel si malý rampouch z nosu.

Alrik si beze slova pozorně prohlížel úbočí vulkánu. Vrchol Etny byl pokrytý sněhem. Z trhlin v hornině prýštil černý dým, který Alrika zneklidnil.

„Jestli sebou pořádně nepohneme, budeme se tu plahočit do noci, na to klidně políbím trolla,“ ozval se Ingvar.

„Dávej bacha, ať tentokrát najdeš ten správný konec,“ zabručel Bjor, starší z Alrikových synů, a stáhl si z hlavy kapuci. Jeho dlouhé světlé kštice se okamžitě zmocnil vítr a prameny vlasů zakryly mladíkovi obličej. Mohutný seveřan táhl za sebou dvoje sáně naložené velkými dřevěnými bednami, z nichž každá byla tak velká, že by si Bjor do ní klidně mohl lehnout. Zatím ale byly prázdné.

Alrik upřeně klouzal pohledem po skalních hřebenech a stěnách. Znal všechna znamení. Není to poprvé, že si musí led na sopce vyvzdorovat. „Tamhleten kámen.“ Jeho ruka směřovala k zajímavému úkazu. „Kutálí se nahoru.“

„Třeba je to nějaké zvíře,“ nadhodil Bjor.

Ingvar zafuněl. „Skolím to sekerou a uvidíme, co to je.“

„Ne. Je to hora. Třese se,“ pokračoval Alrik. „Je to vidět, jen to ještě necítíme. Prozatím.“ Stáhl si rukavici ze tří prstů pravice, klekl si do sněhu a zabořil do něj dlaň. Než mu chlad ruku znecitlivěl, zaznamenal lehké vibrace připomínající psí vrčení.

Zvedl se a oklepal si sníh z rukou. „Sopka se probouzí.

Nezbývá nám moc času.“

Zanedlouho se trojice mužů ocitla u malého kráteru na úbočí hory. Mezi štěrkem vystupoval kouř, ve vzduchu sicilské zimy se ochlazoval a klesal zpátky na horninu. Sopce narostla tuková vrstva z ledu.

„Tady je to dobré.“ Bjor převrhl jedny sáně. Do sněhu řinčivě dopadl svazek železných tyčí. Ingvar rozdělil nástroje.

„Měli jsme sem vzít Núbijce a Saracéna,“ poznamenal Bjor. Před ústy se mu přitom tvořily obláčky zmrzlého dechu.

„Aby je zasáhla a usmrtila žhnoucí hornina?“ nadhodil Ingvar. „To by byl na lodi konečně klid.“

„A s kým bys večer stál mlčky na palubě, jak to máš rád, zíral do prázdna a občas se ubzdil?“ Alrik postavil kovový hrot svisle na led, ověřil směr a spokojeně přikývl. Volnou rukou sejmul z opasku kladivo a udeřil do tyče. Led zapraštěl tak, jako by vykřikl bolestí.

Když slunce vrhalo na sníh dlouhé stíny, Alrik se koupal v potu. Na Ingvarovi a Bjorovi nebyl patrný ani náznak vyčerpání. V bednách na saních ležely dva mohutné bloky ledu.

Bjor na ně poklepal a usmál se. „Dva naráz. Z peněz koupíme Visunduru pár nových vesel. A pro náš vlastní pohon pár ženských.“

„Ještě nemáme led v Ravenně.“ Alrik očistil kovové tyče a přivázal je na sáně. Poté si pracně stáhl rukavice z prstů. Ruce mu v zimomřivém chladu otekly a bolely. Byly dvakrát větší než obvykle a nápadně zrudlé. Z jednoho prstu se sloupl nehet. Alrik si ho odkousl a vyplivl do sněhu. „A navíc jsme dosud nesestoupili z hory.“ Rozhlédl se po putujících balvanech. „Podívejte!“ zvolal.

Kámen se pořád kutálel k vrcholu, ale teď už bylo jeho pohyb vidět pouhým okem – i na tuto vzdálenost.

V následujícím okamžiku ležel Alrik tváří ve sněhu. Opřel se o loket, vyplivl sníh a vytáhl si dlouhé šedé vlasy z úst. Z bělostné záplavy se vynořily i obličeje Bjora a Ingvara; oba mladíci vzápětí ze sebe setřásli sníh.

Ingvar se vyškrábal na nohy jako první. „U všech bouřek a krupobití! Co to bylo?“

Alrik vstal a očekával další otřes země, ale nic se nedělo.

„Oba šup na saně! Musíme vypadnout!“

Ingvar a Bjor se na něho tázavě podívali. „Na saně? Jak to myslíš?“

Vtom zazněl zvuk připomínající trhání lněné látky. Následovalo třesknutí a poté praskot. Něco zasvištělo vzduchem a udeřilo to do sněhu ve vzdálenosti dvou dospělých mužů.

„Chceš se tu snad procházet, zatímco ti hora vrhá na hlavu balvany?“ Alrik musel zvýšit hlas, protože hluk neutichal.

Znovu se ozval ohlušující hvízdot. Bjor sklonil hlavu.

„Ale co ty ledové bloky? Vždyť o ně přijdeme.“

„Led je moc těžký,“ namítl Ingvar. „Nemůžeme řídit.“ Kámen velký jako pěst ho těsně minul a sprška sněhu zasypala mladíkovu hubenou postavu. Ingvar bezděčně uskočil.

„No a? Musíme dolů. To nám jako směr stačí.“ Alrik uchopil oba syny za kapuce a táhl je k saním. „Tak se pohněte!“ Nebyla to otcova síla, které se podřídili, nýbrž jeho vůle. Pořád jsem jejich vůdce, pomyslel si Alrik. A taky otec. Tento nezvratný fakt mu i přes hrozivou situaci propůjčoval jistotu. Zatímco Bjor uvolňoval brzdné zarážky a Ingvar znovu kontroloval stabilitu ledových bloků, Alrik si pozorně prohlížel úbočí pod svýma nohama. Na vrcholu Etny nebylo moc hřebenů a roklí. Vulkán tu celá staletí chrlil lávu, která vyplnila všechny nerovnosti rozžhavenou horninou. Snad se jim podaří sjet až k linii stromů, aniž se převrhnou nebo je zasáhne některý z balvanů, které teď padaly z oblohy stále častěji.

Vítr k nim zavál mračno černého dýmu a připravil Alrika na okamžik o dech. Rozkašlal se. Když se hustý kouř rozptýlil, otevřel se volný výhled na hlubinu padající až k moři. Zahlédl jejich dračí loď Visundur, malou jako sněhová vločka. A vynořilo se tam ještě něco. Alrik přimhouřil oči pod šedým huňatým obočím. V hlubokých pobřežních vodách pluly další lodě. Nedokázal rozeznat barvu jejich plachet, ale vypadalo to na dromóny.

„Dole na nás čeká návštěva,“ zvolal a sklonil se, aby uvolnil poslední zajišťovací kolík. Na ramena mu dopadla sprška kamínků. „Nebudeme pokoušet trpělivost našich hostů.“ Když se sáně poddaly zemské tíži, tři seveřané na ně urychleně naskočili.

≈

Bonus naslouchal vzdáleným výbuchům a pozoroval, jak z úbočí Etny stoupají sloupce černého dýmu. Z pobřeží viděl jen část sopky. Proud lávy se sice dosud nikde neobjevil, ale Bonus vytušil, že udělá nejlíp, bude-li mít Sicílii co nejdřív z dohledu. Pochmurné legendy kolující kolem té hory byly známé i v Rivo Altu. A Bonus jim teď v žádném případě nechtěl přijít na kloub. Sicílie byla navíc v rukou Arabů, a kdyby vládci ostrova zpozorovali jeho loď, čekal by ji osud, který by se určitě hodně podobal sopečné erupci.

Pod botami mu zaskřípal písek. Bonus se zhnuseně ušklíbl. Bytostně nesnášel zvuk zrnek, která se třela o palubu; písek pod nohama mu téměř dokázal navodit pocit fyzické bolesti. Proto se pokoušel pohybovat co nejméně a jenom sledoval, jak jeho muži obsazují tu podivuhodnou loď.

Neznámé plavidlo se pohupovalo na hladině jen třicet stop od břehu. Bonus nikdy neviděl na mořské hladině nic podobného. Ta loď neměla skoro žádný ponor. Její bok čněl jen pár stop nad vodou. Na první pohled to vypadalo, že by ji bouřlivé vlny snadno zaplavily a potopily. Přesto se dokázala plavit po otevřeném moři – a navíc tak rychle, že dopravila led z Etny do Ravenny na jaderském pobřeží dřív, než stačil roztát.

K Bonovi se rychlým krokem blížil Gisulf, kapitán největšího dromónu rodu Malamoccových. Mužovy boty vrzaly v písku. Bonus zaskřípal zuby, ale pokusil se nedat na sobě nic znát.

„Vypadá to, že za tím nevězí žádné zvláštní umění, nebo dokonce kouzla, pane,“ sdělil mu kapitán, poškrábal se na ježaté hlavě a ušklíbl se. „Ale něco je na té lodi jinak. Je to tak odlišný, že jsem to dosud nikde neviděl.“

„No jasně že to tak je,“ vyhrkl Bonus. „Proč si myslíš, že jsem ji sledoval až na Sicílii a nechal zatknout její posádku?“ Zabloudil pohledem na asi dvacet postav, které jeho muži ohrožovali kopími. Všiml si urostlých cizinců, trpaslíka s dlouhým zrzavým vousem, černocha, Araba a dvou Langobardů, které poznal podle oblečení. Měl pocit, že zaslechl byzantské kletby, a jeden muž měl vlasy upravené jako franský šlechtic. Kdo shromáždil tuhle posádku? Ti chlapi vypadali spíš jako zboží na otrokářově plavidle.

Gisulf rozšlápl kraba v písku. Bonus při tom zvuku cítil, jak mu po zádech stéká ledový pot. „Umějí s tím tvoji námořníci zacházet?“ procedil mezi zuby.

„S touhle lodí? Zdá se, že má dost jednoduchou konstrukci. Jen jednoduchá plachta a spousta vesel. Mohli bysme hned vyplout na moře.“

Bonus se zhluboka nadechl. Konečně se zmocnil lodě rychlé jako vítr. Loupeži světcových ostatků v Alexandrii už nestálo nic v cestě – a jeho kariéře dóžete lagunových měst jakbysmet. Matylda byla půvabný, rozkošný přídavek. Podělí se o ni se svým bratrem.

„Co se stane s posádkou?“ zajímal se Gisulf.

„Všechny zabijte! Jste přece v přesile.“

„Nemáme lukostřelce, pane. A v boji muže proti muži by ti cizáci mohli pár našich lidí zranit.“

Bonus zasténal a odmítavě mávl rukou. „Prostě je nějak usmrť. Nezáleží na tom, bude-li v našich řadách o pár chlapů víc nebo míň. Hlavně zajisti, aby nikdo tu loď nepoškodil.“ Když Bonus pomalu vykročil po písku k lodi, snažil se vyhnout sebemenšímu skřípotu; za chvíli se s úlevou brodil příbojem.

Když stanul u své kořisti, vlny mu čvachtaly o břicho. Zvědavě natáhl krk a prohlížel si vnitřek plavidla. Bylo to tak, jak říkal Gisulf – nikde nebylo vidět tajný pohon. Jen lavice veslařů, vesla, pár sudů s proviantem a majetek posádky. Uprostřed ležel stěžeň s výložníkem. Vedle něj byla složená plachta z vlněné látky. Vypadalo to, že se stěžeň vztyčí, když vane příznivý vítr. V opačném případě musí posádka veslovat. Jednoduchý princip, který ale znali už Římané. V čem spočívá tajemství téhle lodní konstrukce? Bonus roztržitě přejel rukou po okraji paluby. Barevně pomalované dřevo porostlo zelenou vrstvou, která se mu lepila na ruce.

Něco ho zasáhlo do hlavy. Zavrávoral a musel se přidržet jednoho z vesel, aby nespadl do vody.

„Ruce pryč od mé lodě, pupkáči!“ zaduněl hlas za jeho zády. Bonus se otočil a zároveň si osahával hlavu. K pobřeží se rychle blížili tři muži. Vedl je urostlý chlapík, jemuž šedivý vous prodlužoval úzký obličej. Pod huňatým obočím se leskly oči jako voda horské bystřiny protékající nad kamenem. Následoval ho ještě větší chlap, kterému dlouhé světlé vlasy splývaly až na ramena a plné rty mu rámoval krátký vous. Třetí byl ve srovnání se svými kumpány malý. Hlavu mu zdobily černé vlasy spletené do krátkých copánků. Muž s copánky? Kdo jsou ti chlapi? A proč mají obličeje začouzené od sazí? Bonus zaštěkal rozkazy a pět jeho kopiníků se postavilo třem cizincům do cesty.

Pro to, co následovalo, měl Bonus později jediné vysvětlení: Těm mužům nepochybně sežehlo šílenství zdravý rozum. Šedovousý vůdce ani v nejmenším nedbal na kopí a pádil k benátským válečníkům. Mezitím muž s copánky házel kameny na strážné. Jednou rukou si tiskl zásobu kamenných nábojů k tělu. Nepochybně si je předem nasbíral. Bonovi už teď bylo jasné, co ho zasáhlo do hlavy. Jeho bojovníci na tom nebyli o nic líp. Krčili se pod sprškou kamenů velkých jako pěst, což dostatečně rozptýlilo jejich pozornost, aby vousáč odstrčil kopí a pronikl mezi jejich vojáky. Během okamžiku vběhl do vody a uchopil Bona za vyšívaný hedvábný kabátec.

Tribun se stačil uvědomit jen to, že se mohutným škubnutím ocitl ve vzduchu a rázem přišel o pevnou půdu pod nohama. Vzápětí se jeho hlava ponořila do vody. Docházel mu dech. Za chvíli se znovu ocitl na vzduchu; ústa a oči měl plné mořské slanosti. Před zastřeným zrakem se mu míhal čísi obličej.

„Ještě jednou se dotkneš Visunduru a ryby uloží jikry do tvých očních důlků.“ Cizincův hlas pouze šeptal, jeho řečtina zněla úsečně, jako by odsekával kousky masa. Slova ale byla naprosto srozumitelná.

Neznámý ještě něco řekl, ale Bonovi šuměla v uších voda a jeho myšlenky opanoval zvířecí vztek. Plochou rukou udeřil vousáče do tváře. Ten mu okamžitě znovu stlačil hlavu pod vodu. Tentokrát si protivník klekl jedním kolenem Bonovi na hruď, takže tribun se nemohl dostat nad hladinu. Marně se pokoušel vymanit ze sevření; se stejným úspěchem by mohl zkusit odsunout stranou Etnu. Pak se opět prudkým škubnutím ocitl na vzduchu. Spolkl vodu, které měl plná ústa, a celým tělem mu otřásl kašel. Cizincovy pěsti pořád pevně svíraly jeho šaty.

Kde jen vězí ti Gisulfovi chlapi?

„Co chceš?“ zasípal Bonus v naději, že získá čas. Sůl v tribunových útrobách vyvolala silné dávení.

„Propusť mou posádku.“ Z cizincova vousu odkapávala slaná voda a z očí mu sršely jiskry.

Bonus otočil hlavu. Gisulf a jeho lidé nerozhodně postávali na břehu. Krčili se pod kamenným krupobitím, protože teď už i zajatá posádka začala sbírat kameny a házet je po Benátčanech. Někteří se jim vyhýbali, jiní pádili k námořníkům s tasenými meči ve zdvižených rukou. Jejich oběti ale jenom poodběhly a zasypaly ozbrojence další bolestivou kanonádou, takže vojáci se nakonec museli zase stáhnout. Obličeje Benátčanů už byly poznamenané rudými podlitinami. Ti, kteří měli štít, ho zvedli nad hlavu, jako by bojovali proti obrům.

Bonus zuřil. Zapřísahal se, že příště s sebou vezme lučištníky.

≈

Příď dračí lodě krájela vlny a kolem kýlu se syčivě rozstřikovala vodní pěna. Visundur hlasitě skřípal. Alrik si užíval mořský vítr ve vlasech, chvění silných prken pod nohama, krákání havranů v klecích a chraptivý nápěv posádky v uších. Nikde na světě neexistovalo nic povzbudivějšího než silná loď pronikající vlnami – ani na severu, kde mráz věšel na ráhna ledové krápníky, ani na východě nebo jihu, kde se rozprostírala teplá moře.

Alrik oběma rukama svíral kormidelní páku. Před ním seděli na lavicích muži a opírali se do vesel. Dva tucty zad se ohýbaly jako jeden muž, dvojnásobný počet rukou svíral dřevěná držadla a vlněná plachta nad nimi čekala na to, až se začne nadouvat větrem. Alrik látku vlastnoručně nabarvil rudými pruhy a rackové ji vyzdobili svými arabeskami.

Oba bloky ledu ležely uprostřed lodě a sáně je chránily před sluncem. Dole vytékala malá kaluž a mísila se s vodou, která do plavidla stříkala přes boky plavidla. Roztátá louže byla zatím malá, ale zanedlouho se zvětší. Posádka si musí pospíšit, jestli chtějí kořist včas dodat do Ravenny. Mezihra na pobřeží je stála drahocenný čas.

Tělnatý chlap, který se pokusil Visundur ukrást, dřepěl vedle sudu s čerstvou vodou. Drahé mokré šaty na něm vlhce a splihle visely. Jemné ruce měl spoutané a nehybně mu spočívaly na břiše. „Pár dní u vesla ti jenom prospěje,“ zvolal na něho Alrik. „Ale na své lodi netrpím žádné krysy.“ Aniž by pustil kormidlo, vytáhl dýku, kterou sebral zajatci, a pozorně si ji prohlédl. Čepel byla ze zvlněné damascénské oceli. V rukojeti se zaleskly drahokamy. Jeden po druhém vykousl z obruby, vyplivl je do ruky a nechal zmizet ve svém vlhce lesklém koženém kabátci. Poté namířil zbraň hrotem na zajatce.

Tribunův obličej zpopelavěl. Alrik pohrdavě hleděl na mužovy roztřesené rty. Přeřízl konopný provaz, který jako umírající had padl na palubu, a hodil dýku přes palubu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Alrik a mezi zuby se mu objevil ještě jeden rubín.

„Bonus,“ zněla odpověď. „Bonus z Malamocca.“

„Proč jsi chtěl ukrást naši loď?“

Bonus si pohrdavě odfrkl. „Nechtěl jsem nic ukrást, ale nabídnout ti za ni dobrou cenu.“

„Kvůli tomu jsi musel zajmout mou posádku? Chápu.“ Alrik se ohlédl přes rameno k západu, kde slunce viselo nad obzorem. Tři dromóny se smrskly na nepatrné body.

„Můžeš teď jít, Bone,“ pokračoval Alrik.

„Chcete mě tady vysadit na pevninu?“ zeptal se zajatec a obhlížel horizont.

„Copak někde vidíš pobřeží?“

„Ne, ale určitě se dá k nějakému doplout.“

Alrik si uhladil vous. „Jen co ti daruju život, už si připadáš na téhle lodi jako kapitán. Buď jsi potomek nějakého boha, nebo jsi propadl velikášství.“

„Už zanedlouho zjistíte, čí jsem syn,“ zvolal Bonus. „Jsem šlechtic z Rivo Alta a zanedlouho se stanu nejmocnějším mužem na jaderském pobřeží. A ty jsi jen,“ chvíli hledal výstižné slovo, „ledový pirát. Brzy poznáš, jak chutná bič.“

„Nejdřív ale dostanou něco na smlsnutí žraloci. Bjore!

Hoď toho dvořanského pohůnka přes palubu!“

Z řad veslařů vyrostl světlovlasý obr a obratně přiskočil k Bonovi. „Tímhle mám nakrmit ryby?“ zeptal se, uchopil Bona silnou rukou v rozkroku a druhou chytil tribuna za límec. Zatímco táhl vzpírajícího se muže k lodnímu boku, zasípal: „Snad se těm ubohým zvířatům nezvedne žaludek.“ Vzápětí uzlíček neštěstí, který se mezitím z Bona z Malamocca stal, mrštil přes palubu.

„Snad ho už nikdy neuvidíme,“ ulevil si Bjor a otřel si prsty o zašněrované vlněné kalhoty.

„Taky doufám,“ přisvědčil Alrik, ale když se ohlédl a viděl tribunovu hlavu tančit na vlnách, vytušil, že se s Bonem z Malamocca nesetkal naposled.

≈

Gisulf přinesl suché ručníky a pohár vína. Bonus vztáhl ruku a chtěl obojí hodit do moře, ale bok dromónu byl příliš vysoký. Jeden ručník na něm uvízl a povlával nad palubou. Víno se rozstříklo o palubní nástavbu.

„Co to má znamenat?“ zahartusil Bonus. „Utěrky a námořnické patoky! Obstarej mi kvalitní víno a ručník, který je hoden dotknout se mého těla.“

Gisulf sklopil oči a odplazil se jako spráskaný pes. Bonus vztekle našlápl na nohu. Z boty zaslechl čvachtavý zvuk. Mořská voda mu dosud stékala ze šatů, pálila ho v očích a zalehla mu uši. Jeho lodě k němu přece jen připluly rychleji než žraloci. Gisulf ho sice chtěl uklidnit tvrzením, že v těchto oblastech se tihle mořští predátoři vůbec nevyskytují, ale Bonus o tom nechtěl slyšet ani slovo. Jentaktak unikl smrti, na tom se nedalo nic přikrášlit. Až se ale vrátí do Rivo Alta, postará se o to, aby si o jeho setkání se žralokem povídalo celé město. Aspoň z toho neblahého zážitku vytluče nepatrnou výhodu.

Gisulf se vrátil s novým ručníkem bílým jako velrybí kost. Jen Bůh věděl, kde takovou látku sehnal. Bonus ho vytrhl kapitánovi z ruky a vysušil si vlasy. Rázem na hlavě cítil každý závan studeného mořského větru.

„Lepší víno na palubě nemáme. Odpusťte, pane.“

Bonus pod ručníkem něco zachrochtal a natáhl ke Gisulfovi nohu, aby ho kapitán zbavil mokré kůže. Ačkoli to byla práce pro otroky, kapitán mu bez sebemenší námitky vyhověl.

„Odkud podle tebe pocházeli ti chlapi?“

Gisulf vytřepal první botu, ze které vytekla zbývající voda.

„Jeden byl Arab, možná ze Sicílie. Ostatní…“

Bonus ho přerušil. „Sám dobře vím, odkud pocházejí Saracéni, Frankové a Langobardi. Ptám se na ty urostlé námořníky, kterým ta loď očividně patří. Sjeli se dvěma obrovskými ledovými bloky na saních z činné sopky a beze zbraní přemohli naše lidi. Takhle vzniká předloha pro bájné příběhy, ve kterých bychom ale netahali za delší konec provazu.“

Gisulf nacpal do tribunových bot slámu a postavil je na slunce. Potom si uhladil vlasy. „Kolují fámy o válečnících ze severu. Jsou to prý obři. Jejich lodě se objevují v ústí francouzských řek jako přízraky odnikud. Když zakrátko zmizí, jsou vesnice a kláštery na březích zpustošené a vydrancované. Říká se, že útočí tak rychle, že napadeným nezbývá čas zorganizovat obranu.“

„Myslíš, že jedna z lodí zabloudila do Mare Nostrum?“

Bonus cítil, jak se jeho vztek rozplývá jako dým. Ten kapitán by se snad přece jen dal na něco využít.

„To nevím, pane. O přepadeních u našich břehů jsem ještě neslyšel ani slovo. Ale stejně tak jsem nikdy neviděl takové plavidlo jako tohle. Mělo tak nepatrný ponor, že mohlo přirazit až k pobřeží, skoro až do příboje.“

Bonus přikývl. „Všiml sis, jak odrazili od břehu?“

Gisulf se sklonil k Bonovi a spiklenecky zašeptal: „Nemuseli loď obracet. Její záď je kopie přídě. Otočit se musí jen veslaři na lavicích – a už se pluje opačným směrem.“

Bonus si položil ruku na bradu a poklepal si ukazovákem na rty. „Samozřejmě ses pokusil ten jejich Visundur dohnat.“

„Jak jsem už řekl, než jsme se v člunech vrátili na dromóny, zmizela nám ta loď v nekonečných vlnách otevřeného moře z dohledu.“

Bonus prozkoumal obzor. Plavidlo cizinců nebylo nikde vidět. Přes vytrpěné ponížení najednou pocítil, že dosáhl svého cíle. „Skutečně to vypadá, že je tatam, ale podle mě se znovu objeví.“ Zamyšleně přikývl a za chvíli rozkázal: „Kapitáne Gisulfe, naber kurz k Ravenně. Slib veslařům po kusu zlomkového stříbra, doplujeme-li tam zítra v poledne.“ S neskrývanou sebedůvěrou se začal svlékat z mokrých šatů.

3
Ravenna, přístav

Alrik dal znamení a druhý ledový blok dopadl na podlahu skladiště. Bjor a Ingvar s bolestivým zasténáním shodili řemeny z ramen a vytáhli je zpod nákladu. Kožené pásy přitom slyšitelně zavrzaly.

Dřevěná hala praskala mrazivým chladem. Před oběma ledovými bloky stál jeden muž z Ravenny v plášti ze šedivě lesklé bobří kožešiny, která byla posetá otvory po molech a čpěla z ní taverna. Obchodník s bezvýraznýma, narudlýma očima zavrtěl hlavou.

„To je mnohem míň ledu než posledně,“ poznamenal.

„Jestli budeš se mnou ještě dlouho vyjednávat, Leudegiesele, nezbude z něj vůbec nic,“ opáčil Alrik. Pokaždé to bylo stejné. Obyvatelé Ravenny si namlouvali, že jsou dobří obchodníci, ale jejich smlouvání nebylo nic jiného než nepřetržité žvanění a hnidopišství.

„Kde jste trčeli tak dlouho? Moji muži čekají na dodávku už od východu slunce.“ Leudegiesel ukázal palcem za sebe. Před dvěma dížemi stáli čtyři vousáči s koženými zástěrami na břiše. O dřevěné vany se opíraly lněné pytle. Z jednoho vytékala jakási hnědá hmota.

„Je to ta sladká věc, o které všichni mluví?“ zajímal se Ingvar. Aniž by popřál sluchu Leudegieselovým námitkám, přistoupil k pytlům, nabral hrst sladké směsi a strčil si ji do úst.

„Zdrželi nás,“ vysvětlil Alrik. „Ale moji muži veslovali, jako by nás pronásledovali ledoví obři. Časovou ztrátu jsme skoro dohnali.“ V pozadí Ingvar kolem sebe plival a šťavnatě nadával.

„Skoro dohnali mi nestačí.“ Obchodník vylovil ze záhybů kožešiny kožený váček a potěžkal ho. Ozval se zvuk cinkajících mincí. „Led je určený pro knížete. Smíchaný se saccharem má být večer vyvrcholením hostiny při novoroční oslavě. Takhle ale stihneme zpracování jentaktak. Musel jsem dodatečně najmout dva kuchaře, aby dohnali vaše zpoždění. Ty mi musíte uhradit.“ Škubl za provázek, kterým byl váček převázaný, a vysypal si mince na dlaň, jako by to byla syrová vejce. Vložil tři mince nazpět, pět jich podal Alrikovi a podmaloval gesto dunivým „Tumáte!“

Jak rád by Alrik ruku odstrčil a nacpal tomu neřádovi led do chřtánu! Musí ale zaopatřit posádku a obchod s Ravennou vzkvétá. Tady pomohou jen obratné obchodnické argumenty.

„To nestačí,“ protestoval Alrik. „Jestli nám slušně nezaplatíte, najdeme pro led jiné odběratele.“

„V takovém případě budu i já hledat, kdo ho dopraví do Ravenny,“ odtušil Leudegiesel.

„Nesmysl!“ vyhrkl Alrik. „Nikdo jiný není na tomhle teplém moři dostatečně rychlý, aby dopravil sopečný led na stůl ravennského šlechtice. Nikdo kromě Visunduru a jeho posádky.“

„Hele, poslouchej, co ti otec říká!“ vmísil se do hovoru Bjor a vykročil k obchodníkovi. Muž polekaně ustoupil. Alrik položil synovi ruku na hruď, která byla dosud studená od ledu.

„Správně, Bjore, ale snad má náš přítel pro nás ještě nějaký přídavek.“

Leudegiesel pohlédl na světlovlasého obra očima rozšířenýma strachem. „Můžete mi hrozit jak libo. Víc než pět vám nezaplatím.“ Pod hnědým vousem mu hekticky poskakoval ohryzek.

„Tak dobře, u strážkyně smluv Vary! Obchod platí, alespoň protentokrát, ale prokážeš nám laskavost. Koneckonců jsme obchodní partneři.“

Leudegiesel se pokusil usilovným mžouráním zahnat následky alkoholu z minulé noci. „Na laskavosti nemám čas. Vidíte přece, že led taje.“ Netrpělivým gestem přivolal kuchaře. Muži nastoupili a odtáhli kvádry pryč. Cesta bloků, která začala na úbočí soptícího vulkánu, skončila v dřevěných dížích.

„Nepotrvá to déle než jedno mlasknutí jazykem,“ ujistil ho Alrik. „Potřebuju informaci.“

„Tak dobře, s ohledem na naše dobré obchody. Oč jde?“ zeptal se obchodník.

„Bonus z Malamocca,“ řekl Alrik. „Slyšels už někdy to jméno?“

A zatímco kuchaři rozsekávali led a mísili ho v dížích s neznámou hmotou, ravennský kupec popisoval podivné město nahoře na severním pobřeží – město plovoucí na vodě.

Visundur se pohupoval v ravennském přístavu a čelil sněhové metelici. Z Adriatického moře sem vanul ledový vítr. Zatímco několik mužů z posádky doplňovalo čerstvou vodu a nakládalo nasolené maso, přehodili si přes ramena těžké vlněné deky. I klece s havrany byly před zimomřivým vichrem chráněné vlněnými šátky. Hlavně malý Arab Džamil se očividně chvěl chladem, ale tvrdošíjně odmítal džbán s dýňovou kořalkou, který koloval z jedněch rukou do druhých. Žádný z mužů nechtěl ani přes silný mráz zajít do taverny. Pořád v nich hluboko vězelo zděšení z toho, že málem přišli o Visundur.

Alrik si bušil pěstí do otevřené dlaně. Pleskání se mísilo s nárazy přístavní vody na mola. „Jak se to mohlo stát? Jen o vlásek vám nesebrali loď přímo pod zadkem!“

„Co jsme měli dělat?“ nadhodil Frank Kilián a vzpurně vysunul hranatou bradu. Zpod helmice s přezkou mu vyčnívaly prameny hnědých vlasů. „Ty sám jsi nám přece zakázal nosit zbraně.“

Alrik rozpřáhl paže. „Ani já žádné nenosím. A odradilo mě to snad od toho, abych loď získal zpátky?“

Kilián vzdorně zvedl hlavu. „Jen díky naší pomoci.“

„Kilián má pravdu,“ přisvědčil Ingvar. „Beze zbraní bysme byli bezmocní jako dánský král.“

Posádka se zasmála, ale Alrikův obličej se zasmušil. „Jestli chcete nosit zbraně, nechte se najmout na válečnou loď. My jsme prodejci, mírumilovní obchodníci. Naší zbraní je loď, s ní jsme mocnější než jakýkoli smradlavý Frank.“

Kilián, kterého odvlekli do otroctví z franské říše už jako chlapce, se kousl do rtů.

„Tvoje rozkazy se mění jako počasí, Alriku,“ spustil znovu a zkřížil paže na hrudi. „Ještě před rokem jsme vyřídili osobní stráž byzantského císaře. Bulharům jsme vrazili chladnou ocel do zadků. Nijak nám to neuškodilo. A najednou chceš hlásat mír?“

„Ten křesťanský bůh mu určitě plivl na mozek,“ ozval se Ingvar a za jeho slovy následovala sprška slin.

Alrik zavrtěl hlavou. „Jste sice hloupí jako včelí vosk, ale sami moc dobře víte, proč jsme se odřekli oceli. Naše meče nám přinášely jenom smrt. Na téhle lodi se kdysi plavili seveřané a každý z nich třímal v ruce sekeru, někteří dokonce dvě. Rozhlédněte se kolem sebe – zůstali jen Stein, Grid a Magnus. Ale vás si dnes vážím stejně jako předtím svých krajanů. Když jsme museli opustit Konstantinopol, dobrovolně jste mě následovali. Nebo jsem někoho z vás nutil, abyste šli se mnou a stali se obchodníky?“