Poznámka:

S ohledem na čtenáře byly v přepisu citovaných pramenů opraveny zjevné (a četné) pravopisné chyby.

NACISTICKÉ POKLADY A STB

Jaroslav V. Mareš

Copyright © Jaroslav V. Mareš, 2021

Photos © ABS ČR, NA ČR, NB SK, Rider, Todd R.: Forgotten creators, archiv autora, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7804-9

ZAČALO TO HABAĎŮROU

Když jsem dával dohromady podklady pro svou minulou knihu Štěchovický poklad – konec legend, dostalo se mi do rukou mnoho materiálů, které se týkaly dalších údajných nacistických pokladů na našem území.

Státní bezpečnost věnovala domnělým pokladům velkou pozornost hned ve dvou vlnách. Poprvé se na toto téma zaměřila poté, co si sama jeden „nacistický poklad“ vyrobila a nechala ho nalézt televizní štáb. Ministerstvo vnitra využilo zájmu veřejnosti o šumavskou akci a v denním tisku zveřejnilo výzvu, aby se přihlásili případní svědci dalších úložišť. Akci Neptun z roku 1964, při které byly do Černého jezera na Šumavě vhozeny a z něj vytaženy bedny s nacistickými písemnostmi, následovala Akce Úkryty. V osmdesátých letech potom v Akci Úkryty plynule přešla desítky let trvající Akce Evropa, zaměřená na odhalování západních nelegálů na našem území. Žádného západního agenta s dokumenty našeho občana se najít nepodařilo, a tak agenti raději upřeli svou pozornost na nacistické poklady. Výsledek jejich pátrání byl ovšem podobný.

Dochované spisy tak obsahují mnoho zajímavých příběhů. Některé z nich by dokonce vydaly na celovečerní film. Jsou mezi nimi náměty na napínavé špionážní snímky, jiné jsou na pomezí mezi komedií a groteskou.

Přišlo mi škoda nechávat si takové skvosty naší historie ve svém archivu a rozhodl jsem se rozvinout své pátrání a dohledat dosud nevyřčené detaily. Sem tam se objevil i příběh nový, neznámý.

Toto původně měla být kniha o romantickém hledání. Jenže z některých případů doslova čiší klasická lidská blbost. A tak mi z toho vyšlo dílo, které by mohlo tak trochu doložit, že ty stovky vtipů o policajtech, které mezi lidmi za období totality kolovaly, měly svůj racionální základ. I u StB pracovali chytří lidé, tvrdí jeden můj známý. Mezi hledače nacistických pokladů se ovšem nedostali. Snad tuto knihu nebudou číst bývalí hledači z řad StB. Všichni ostatní by se mohli na některých stránkách docela pobavit.

Zdivočelá doba

Pátrání po tom, co nacisté uloupili a uschovali, se rozjelo naplno prakticky okamžitě po osvobození. Jednak se čistily nebezpečné prostory, které ustupující nacisté zaminovali či kde při ústupu zanechali zbraně. Samozřejmě se okamžitě začalo hledat vše, co uloupili. Největší šance něco nalézt byla právě bezprostředně po osvobození, kdy měli pamětníci vše ještě v čerstvé paměti.

Ustupující Němci se snažili zamést stopy po své činnosti opravdu důkladně. Takřka bezchybně fungující nacistický aparát ale vyprodukoval mnoho důkazů o své činnosti, především písemností. Vše se zničit nepodařilo. V Archivu bezpečnostních složek je k poválečnému hledání zbraní a písemností složka 304816, 7 a 8.

A tak už 21. června 1945 hlásí četnická stanice v Hostomicích u Bíliny, že v protileteckém krytu dolu Svornost bylo nalezeno čerstvě zazděné místo. Po vybourání objevili zaměstnanci dolu pancéřový kufr se zámkem. Po vytržení zámku se ukázalo, že kufr obsahuje písemnosti týkající se dolu. Následovala důkladná prohlídka, při které byly objeveny ještě další skrýše s dokumenty.

Hlášení o nálezu materiálů v dole Svornost. Zdroj: ABS ČR.

Ještě v květnu 1945 je v jedné z místností na zámku v Horšovském Týně objeven rozsáhlý archiv fotografií z německého válečného tažení po Evropě. Mnoho materiálů, které u nás byly nalezeny, nepocházelo z našeho území a byly k nám zavlečeny. Nedaleko Lokte u Karlových Varů byl objeven archiv říšského filmového ústavu ministerstva informací. Doslova rájem archivářů byly zámky v severních Čechách, Houska, Nový Berštejn atd. Nejedná se však v pravém slova smyslu o uložené poklady, ale o náhradní sklady archivů, převezených na území bývalých Sudet z těžce bombardované třetí říše.

Operace ARLZ

Ustupující nacisté měli na vše své směrnice, a tak v roce 1944 spatřil světlo světa plán ARLZ. Při této operaci mělo být před ústupem z dobytých území ve čtyřech fázích (odsun, vyklizení, ochromení a zničení) odvezeno vše cenné a důležité, vyklizeno vše, co by mohl protivník zneužít, a co nebylo možno odvézt, zničeno. Na našem území se podařilo provést první dvě fáze, na zničení naštěstí ve většině případů nedošlo. Německý státní ministr pro Čechy a Moravu Karl Hermann Frank vydal rozkaz k provedení první fáze akce 22. února 1945.

Citace z opatření:

Předměty, kterých není nutně třeba k běžnému úřadování služeben nebo existují ve více vyhotoveních (např. kartotéka obyvatel), a proto mohou být nyní pokud možno nenápadným způsobem (např. v rámci protiletecké ochrany) odsunuty na jiné místo. Vzhledem k tomu, že v případě event. vyklizení (2. fáze, pozn. aut.) budou pouze v omezené míře k dispozici dopravní prostředky, je nanejvýš nutné provádět odsun.

Tak tedy Frank tušil, že mu brzy dojdou auta. V opatření, rozeslaném všem říšským správním úřadům, se dále uvádí, že při druhé fázi, vyklizení, nemají být nenahraditelné materiály ničeny a že ve třetí fázi je třeba jednat pouze podle Frankových pozdějších pokynů.

Pro nás je zajímavé, že pokyn k okamžitému provedení odsunu se netýkal tehdejších politických okresů Klatovy a Domažlice. Ty se staly záchytným územím, kam právě materiály z ostatních okresů směřovaly. Nejzajímavějším objektem se z tohoto hlediska staly zámky Kout na Šumavě a Týnec u Klatov. Do Koutu bylo převezeno značné množství materiálů, mimo jiné i část archivu Univerzity Karlovy, bohužel bez jeho nejcennějších součástí včetně insignií a historických písemností. Nejcennější část archivu ovšem podle všeho zmizela v Bavorsku. V červnu 1945 bylo pak v Týnci objeveno 41 beden s Frankovým archivem.

Hlášení o nalezení archivu německého státního ministerstva pro Protektorát a úřadu říšského protektora v Koutě u Klatov. Zdroj: ABS ČR.

V divokém poválečném období se i leccos skutečně našlo. Komunistický deník Rudé právo například 29. července 1945 přináší zprávu, že v kostele v Jílovém u Podmokel nechal hrabě Thun zakopat víc než padesát kilogramů vážící stříbrný poklad, který byl nalezen a předán do Uměleckoprůmyslového muzea v Praze. Dalším takovým případem byl osobní poklad šluknovského továrníka Harta, který našli příslušníci SNB v lese na základě křížového výslechu bývalého německého hajného.

Zářijové poklady

V průběhu měsíců, jak se obnovená republika konsolidovala, došlo i na plánovitější a centrálně řízenou akci, zaměřenou na cennosti. Ministerstvo vnitra vydává 22. září 1945 tajný pokyn všem národním výborům v zemi, aby provedly podrobný soupis všech zabavených cenností a do 1. října podaly hlášení nadřízeným zemským národním výborům.

V souvislosti s odsunem německého obyvatelstva bylo i pečlivě prověřováno, zda odsunované obyvatelstvo „nezneužívá“ odsun pro odvoz cenností. V červnu 1946 vyslovuje zemský velitel SNB podezření, že v okolí Prahy byla založena tajná německá organizace, která chce převézt cennosti z Československa do Berlína.

Citace ze zprávy velitelství SNB jednotlivým stanicím: Posledně bylo dopravováno přes hranice u Varnsdorfu zboží v hodnotě několika milionů. Hlavně zlaté mince, šperky a zlaté hodinky. Toto převážela žena asi čtyřicetiletá, střední postavy a poměrně dosti hezká a slušně oblečená. Ve Varnsdorfu přešla hranice směrem na Seifendorf a tam na ni čekal muž s malým ručním vozíkem a jmenovanou doprovodil až na nádraží. Lístek pro uvedenou ženu byl vystaven až do Berlína. Dle sdělení informátora tato cesta se koná nepravidelně jedenkrát za měsíc.

Pokyn bohužel neobsahuje informaci, kterak informátor zjistil podstatu pašovaných cenností, když žena nebyla zadržena. Výsledkem bylo celostátní pátrání po hezké čtyřicetileté ženě cestující jednou za měsíc do Berlína.

Okresní velitelství SNB v Českém Brodě o několik dní později odpovídá, že hledanou by mohla být Marie Girtlerová, které podle výpovědí dalších obyvatel německé národnosti tito odevzdávali cennosti s tím, že jim je vrátí v Německu. Zprávu doplnili protokolem o výslechu Anny Brunnerové.

Část protokolu o výslechu Anny Brunnerové. Zdroj: ABS ČR.

„Poklady“ se hledaly i na místech k tomu obvyklých. Například v polovině ledna 1946 proběhl v městské spořitelně v Boru u České Lípy „zátah“ na bezpečnostní schránky odsouvaného německého obyvatelstva a jejich obsah byl zabaven. Hlavním úlovkem tehdy byl kompletní archiv výkresů a návrhů konstrukční kanceláře zbrojní firmy Koch a Kienzle, který byl následně předán ministerstvu národní obrany. Podobný případ se odehrál v dubnu 1946 v Třebářově u Moravské Třebové, kde byly při úklidu v továrně Karel Schwab nalezeny nákresy a propočty letadlových součástek. Nepořádek v továrně byl asi velký, protože celkové množství nalezených dokumentů činilo 60 kilogramů.

Štěchovický předpoklad

Zmiňovat zde štěchovický poklad by bylo nošením dříví do lesa. Zajímavé ovšem je, že „poklad“ se tu hledal ještě před objevením se legendy samotné. Na konci roku 1945 žádá Státní reálné gymnázium v Mělníku o pomoc při pátrání po odvezených přístrojích z fyzikálního kabinetu. Stopa vede do Hradištka pod Medníkem, protože přístroje prý z gymnázia odvezli v únoru 1945 zástupci tamější ženijní školy SS. Stejně jako v ostatních štěchovických případech poklad nalezen nebyl.

Žádost o pátrání po zmizelých přístrojích z mělnického gymnázia. Zdroj: ABS ČR.

Co do množství nalezeného materiálu je jeden z největších pokladů nalezen 25. června 1946 na pozemku bývalé koželužny v Hodoníně. V zemi se našly celkem tři bedny s více než stovkou německých knih, které před příchodem fronty nechal na místě zakopat Otmar Blaschke, majitel výzkumného ústavu v Hodoníně.

Následné vyšetřování ukázalo, že „poklady“ byly na místě hned dva. Tím druhým byly čtyři demižony po čtyřiceti litrech naplněné pšenicí, které tam uschoval zemědělský dělník Evžen Racek. Racek dostal od Blaschkeho pokyn vykopat skrýš pro bedny, a tak využil příležitost. Demižony ovšem krátce po válce vykopal.

Poklad ve formě písemností nezůstal kompletní. Před příchodem policie z něj někdo ukradl pouzdro s několika nerosty a se zkumavkou se žlutými krystaly a nepodařilo se zjistit kdo. Malér z celého nálezu měli dva Češi, přítomní ukládání pokladu, Evžen Racek a Rudolf Matýsek. Jednak kvůli tomu, že úložku víc než rok tajili, a dále kvůli tomu, že údajně odcizili sklenice se sádlem, které měly být v jedné z beden rovněž uloženy.

Zmizení atomového vědce

Na podzim roku 1946 se odehrává i jedna velmi podivná akce, při které zmizel špičkový atomový vědec i se svým archivem. Vědec nebyl nalezen a jeho archiv rovněž patrně ne. Na stanici SNB v Horní Pěně přichází 14. října 1946 dopis od amerických okupačních úřadů v Bavorsku, že se na československém území má nacházet čtyřicítka beden, označených U67 a D7 z pražské německé univerzity.

Překlad dopisu:

Ke konci války bylo do Bierbaumgartenu údajně odesláno asi 40 krabic označených U67 nebo D7 z Vysoké školy technické v Praze, Ústavu teoretické fyziky, s knihami a počítacím strojem Rheinmetall, model Sasl. Přesné místo uložení není známo.

Přepis dopisu, zaslaný na SNB v Horní Pěně. Zdroj: ABS ČR.

Byl bych vám velmi vděčný, kdybyste mohli zjistit, zda je tato zpráva pravdivá, či nikoli.

Proč psaly spojenecké úřady právě do Horní Pěny, není na první pohled zcela zřejmé. Dopis je evidentně součástí neúspěšného pátrání po archivu Univerzity Karlovy. O zmizení univerzitního archivu včetně zakládacích listin a historických insignií původních fakult bylo napsáno knih už velmi mnoho. Stojí za to zmínit, že stanice SNB v Horní Pěně na jednu zajímavou souvislost přišla.

Místní stanice totiž zjistila, že do 9. června 1946 v Horní Pěně bydlel Walter Glaser, profesor chemie. Po válce byl opakovaně vyslýchán sovětskými a československými zpravodajci jako významný atomový vědec. Krátce po posledním odjezdu, 16. června, našla Glaserova žena v jejich pražském bytě dopis, ve kterém se loučí se svou ženou a s dětmi a oznamuje, že pro nevyléčitelnou chorobu odchází ze světa.

Walter Glaser nebyl nikdy nalezen. Je tak možné, že sebevraždu nespáchal, ale odešel k západním spojencům či k Sovětům a pokračoval ve vědeckém výzkumu. Následné pátrání SNB potvrdilo, že Glaser komunikoval s význačnými výzkumnými institucemi a že ze Spojených států dostal vyrozumění, že atomová bomba byla sestrojena na základě jeho vědeckých výzkumů.

Příslušníci SNB v domě čp. 54 zajistili pod kůlnou a v komoře vědecké příručky původem z německé univerzity v Praze a několik prázdných beden. Žádná z nich ovšem nebyla označena U67 ani D7. Na celé záležitosti je podezřelé, že Glaser nechal dopis na rozloučenou rodině v pražském bytě. Jeho žena a děti byly ovšem tou dobou už odsunuty do sovětské okupační zóny v Německu. Spáchal evidentně zoufalý vědec sebevraždu, když byl oddělen od své rodiny, anebo šlo o sebevraždou krytý útěk do ciziny? A jaké bylo skutečné pozadí odeslání dopisu z „US Civil censorship“ v Mnichově? Jak se o bednách dozvěděli? Tyto otázky už zůstanou navždy nezodpovězeny.

Ztracený poklad Slovenské národní banky

Těsně po válce se na našem území rozeběhlo ještě jedno pátrání po pokladu. Nejedná se o poklad nacistů, ale řekněme o poklad slovenských klerofašistů. Na konci války se na Slovensku cennosti poztrácely a část z nich se stala součástí legendy o štěchovickém pokladu. O štěchovický poklad ve skutečnosti nejde, ovšem příběh je to zajímavý a cennosti nepochybně ztracené.

Hlášení ministerstva dopravy

Pouhé tři dny po příjezdu Rudé armády do Prahy, 12. května 1945, přichází na obnovované československé ministerstvo dopravy hlášení provozního mistra železniční stanice Bystřice u Benešova. Hlášení je téhož dne předáno ministerstvu financí a ministerstvu vnitra.

Citace z tajného hlášení:

Dne 5. května vlakem č. 3619 jelo z Čerčan do Prosečnice 10 nákladních vozů cenin /zlato, papírová a kovová měna i potraviny/ patřící slovenské národní bance. Zásilka byla střežena gardou o 29 mužích. Vzhledem k tomu, že Prosečnice byla obsazena německým vojskem, zamýšlelo se vozy odstavit v Krhanicích. Německé vojsko si však zbraněmi vynutilo odeslati vagony dále do Prosečnice. Dne 7. května t.r. byla zásilka odvezena nebo odnesena přes Sázavu do Břežan, odkud prý odpochodovali směrem k Příbrami. Papírová měna byla spálena, drobné mince rozházeny a potraviny ponechány na místě. Místo, kde nyní zásilka je, není známo.

Podrobné hlášení ze 13. května 1945. Zdroj: ABS ČR.

Pátrání se rozbíhá takřka okamžitě. Hned následující den ráno je sestaven zvláštní pátrací oddíl pod vedením majora četnictva Bohdana Ševčíka a vyslán do Prosečnice. Na místě se přesvědčuje o tom, že informace jsou pravdivé. Na železniční zastávce nacházejí četníci ohořelé slovenské papírové pětikoruny. Na další den připravuje tříčlenná skupina pátrání na území výcvikového prostoru SS.

Výslech nevystěhovaných obyvatel výcvikového prostoru potvrzuje, že skutečně 8. května na osmi až metr a půl vysokých hromadách hlinkovci papírové peníze spálili. Četníci také nacházejí přibližně dva pytle ohořelých bankovek. Další svědci upřesňují, že evakuace z Lešan probíhala přes Štěchovice a Dobříš. Dobříšská četnická hlídka potvrzuje, že ustupující Hlinkova garda směřovala 9. května směrem na Horažďovice a že 13. května se někteří odzbrojení vojáci vraceli zpět na Prahu.

Zmatený svědek, co omylem řekl část pravdy

Mezitím se také podařilo nalézt přímého svědka – 17. května se hlásí Anton Boroň, jeden ze členů strážců nákladu z Hlinkovy gardy. Vypovídá, že ke Hlinkově gardě se dostal poté, co byl jako partyzán SNP zajat, a gestapo mu prý dalo na vybranou – buď jít do Německa na práci, nebo se dát k vojsku. Tak blahosklonný přístup gestapa je skutečně pozoruhodný. Zprávy z poválečného tisku ovšem skutečně konstatují, že po porážce Slovenského národního povstání hlavní velitel vymohl propuštění 48 zajatých důstojníků a naléhal na ně, aby vstoupili do Hlinkovy gardy. Anton Boroň byl ovšem jen v hodnosti svobodníka, ale budiž. V květnu 1945 je dobré být u partyzánů aspoň chvíli. Svědek dále popisuje, jak se dobrovolně přihlásil k transportu, který měl evakuovat cennosti Slovenské národní banky před postupující frontou.

Výpověď svědka:

Ze Žiliny jsme vyjeli 3. nebo 4. dubna 1945 směrem přes Púchov–Vsetín–Přerov do Pardubic. Ve Valašském Meziříčí jsme přijeli krátce po bombardování. Z Pardubic jsme odbočili na Chotěboř a Německý Brod. Nepamatuji se na všechna místa, kde jsme jeli, ale vím, že v Jindřichově Hradci nás železničáři zámyslně zdržovali a že jsme tam byli 11 dní. Již v Žilině jsem se dozvěděl, že vezeme poklad Slovenské národní banky. Vlak se skládal z 10 vagonů. Jeden vagon byla kuchyně, ve 2. třídě byli důstojníci, ve 3. třídě mužstvo, pak byl vagon podrážkové kůže, cukru, vagon, kde byla mouka a pšenice a kde spali poddůstojníci, vagon s olejem a naftou a vagon s penězi. Peníze byly v bednách a stále tam u nich někdo spal. Asi 10 beden mělo označení „ČSR národní banka v Praze“ a jedna se zlatem a více beden se slovenskými penězi. Kolik toho bylo, nevím. Někteří říkali, že je tam 400 milionů, jiní, že jsou tam 4 miliardy.

Tak tedy evakuovaný poklad Slovenské národní banky. Z Jindřichova Hradce odjel tajemný vlak směrem na Prahu. V Čerčanech se vlak zastavil a Anton Boroň údajně zběhl a nechal si vlak ujet. Dále je výpověď trochu chaotická. Do Prosečnice prý došel následující den, převlékl se do civilu a odešel k partyzánům. Ti mu údajně poradili, ať se k transportu vrátí a sleduje, co se bude dít se zlatem. Nechce se moc věřit, že by u Hlinkovy gardy byl tak volný režim a vojáci se mohli libovolně vzdalovat a zase vracet. Pokračujme v dění hektických dnů.

Pokračování výpovědi svědka:

Dne 7. a 8. května 19:45 se počal náš transport vykládat do vozu a odvážet do Lešan a Břežan. Nám se říkalo, že v Prosečnici proděláme slovenský výcvik. Tehdy bylo v Prosečnici 8 rot Hlinkovy gardy. Velitelem byl náčelník Kubala a nějaký kapitán jménem Javor a Golský. Ještě týž den byl alarm a za vesnicí Lešany se začaly pálit slovenské peníze. Vyvážely se tam v bednách a pálily, já při tom nebyl. Po 10. hodině večer vyjely veškeré slovenské roty. Věděli jsme, že byla ujednána nějaká dohoda a že jedeme do anglického zajetí.

Vojáci Hlinkovy gardy tedy vyrazili skrz výcvikový prostor SS k demarkační linii. K té se dostali u Čimelic. Všude prý bylo mnoho vojska a materiálu. Hlinkovce prý odzbrojili Rusové a nařídili odjet na Prahu. Závěr svědkovy výpovědi je ještě podivnější.

Dokončení výpovědi svědka:

Já zůstal u transportu se zlatem. Věděl jsem totiž, že na jednom voze se nalézá bedna se zlatem, která byla zakryta ruksaky. Byl to veliký transport vozů a aut, na kterých se vezly batohy a zásoby vojáků. Šel jsem s nimi z Čimelic po hlavní cestě do Laziště, kde jsme potom odbočili na Nezvěstice. Poněvadž jsem viděl, že zlato do Prahy nevezou, zběhl jsem a vrátil jsem se do Čimelic, odkud jsem se s ruskými auty dostal do Dobříše a odtud vlakem do Prahy. Sem jsem přišel v pondělí 14. května k ránu. (…) Kam odjeli s pokladem, nevím, ale říkalo se, že jedou někam na Varvařov.

Tak tedy, voják Hlinkovy gardy si odskakuje partyzánštit a zase se vrací. V Čimelicích Rusové všechny odzbrojí a pošlou na Prahu, aniž by si všimli bedny se zlatem? Přestože Anton sleduje bednu se zlatem, od jednotky u Nezvěstic zběhne, když si všimne, že namísto na Prahu míří jinam. Nesedí ani názvy obcí. Čimelice a Laziště je v pořádku, ale namísto Nezvěstic jsou v oblasti Nevězice, zatímco Nezvěstice jsou až u Plzně. Varvařov je Varvažov, žádný Varvařov neexistuje. O překlepy nejde, protože se v textu objevují opakovaně.

Poklad uvízlý za prsty

Co z toho soudit? Anton Boroň nejméně ve dvou pasážích neuvádí pravdu. Neobjasnil podivné zbíhání a vracení se mezi 5. a 7. květnem a zvláštní dění od zajetí ke ztrátě pokladu. Věřit můžeme putování vlaku ze Žiliny do Prosečnice, likvidaci peněz a Boroňovu návratu do Prahy. Zajímavá okolnost je, že Boroň měl u sebe 16 tisíc slovenských korun. To byla v té době velmi vysoká částka. Průměrná mzda v Protektorátu byla 1 200 až 1 600 korun. Po válce se česká a slovenská měna slučovaly v poměru 1 : 1.

Anton Boroň vysvětloval své zbohatnutí pokoutním prodejem potravin a dalšího zboží z vlaku partyzánům. Vysvětlení, že posádka vlaku, křižující víc než měsíc Protektorátem, prodává „přes výdejní okénko“ své zásoby partyzánům, vybaveným slovenskými korunami, je ale skutečně bizarní. Spíše to vypadá, že vojákům při pálení bankovek něco uvízlo za prsty, což se při pálení platné měny ostatně může „omylem“ docela dobře stát. Je třeba mít na paměti, že slovenská měna zůstala platným oběživem až do podzimu 1945. Pokud se mezi vojáky rozkutálely hotové peníze, proč by se mezi důstojníky nerozkutálelo zlato?

Ostatně, zapadá do toho i hlášení generálnímu veliteli četnictva z 22. května 1945, podle kterého ostatní vojáci o žádném zlatu nic nevědí. Vědět by prý mohli pouze velitelé transportu v čele s hlavním náčelníkem Hlinkovy gardy majorem Kubalou, toho času nezvěstným. Nejzajímavější je v tomto ohledu prosba píseckého vojenského velitele brigádního generála Moravce a vojenského velitele ve Strakonicích poručíka Bláhy. Oba upozorňují na to, že někteří vojáci Hlinkovy gardy se přihlásili u posádkového velitelství a konají služby. Podrobné vyšetřování zpronevěry ať už hotovosti, či zlatého pokladu, by prý mohlo podlomit morálku vojáků. Jak velitelé z Písku a Strakonic poprosili, tak se i stalo. Vyšetřovatelé konstatovali, že pátráním nebylo plně prokázáno, že s transportem nějaké zlato jelo. Jedinou možností by bylo zjistit tuto skutečnost dotazem u Slovenské národní banky v Bratislavě a v Žilině. Hlavní velitelství nově vznikajícího Sboru národní bezpečnosti následně informuje okresní velitelství o tom, že se Slovenské národní banky dotázalo na evakuaci a do doby, než přijde odpověď, je pátrání přerušeno. Odpověď, zdá se, nepřišla a tím vyšetřovací spis skončil.

Žádost o shovívavost se členy bývalé Hlinkovy gardy. Zdroj: ABS ČR.

Odepsaný poklad

Skutečně z trezorů Slovenské národní banky nic nezmizelo? Přestože z vyšetřovacího spisu ABS to tak vypadá, archiv Slovenské národní banky mi na dotaz vydal jiné informace. Cennosti mizely na konci války hned na několika místech najednou. Před postupující frontou a rizikem obklíčení bylo 29. března 1945 odvezeno z centrály v Bratislavě celkem 35 beden s platidly v hodnotě jedné a čtvrt miliardy korun. Ředitel Německé říšské banky Jakob Söngen, který přesun zajišťoval, následně bez souhlasu banky za pomoci inspektora SNB Pavla Palinaye odvezl podle jednoho zdroje bankovky v hodnotě 65 milionů, podle druhého dokonce 265 milionů korun. Část peněz se podařilo náhodou nalézt v roce 1970 na dně Hallstattského jezera v Rakousku. Dalších 335 milionů rozkradlo obyvatelstvo a vojáci Rudé armády po přechodu fronty.

Skutečně se Slovenská národní banka po cennostech nesháněla? Sháněla. Krátce po osvobození, 16. května, se vedení banky obrací se žádostí na pověřenectví Slovenské národní rady pro finance, aby byly vydány zatykače jednak na Söngena a Palinaye, ale i na Otomara Kubalu, hlavního velitele Hlinkovy gardy, a také na pověřence podtatranské oblasti Josefa Bučka. Poslední dva jmenovaní totiž podle SNB svévolně evakuovali filiálku národní banky v Žilině.

Ve zprávě je i přesné vyčíslení škod. Jednalo se o bankovky v celkové hodnotě 127 milionů slovenských korun, zlaté československé a rakouskouherské mince v hodnotě téměř 50 tisíc korun a o valuty v hodnotě víc než 350 tisíc korun. Otomar Kubala byl zajat v americké okupační zóně Německa a v listopadu 1945 vydán do Československa, odsouzen k trestu smrti a v srpnu 1946 zastřelen. Dobový tisk, líčící jeho prohřešky, podivnou cestu s pokladem nezmiňuje.

Hlášení Slovenské národní banky prezidentu Tisovi o odvezených cennostech. Zdroj: Archiv NB SK.

Jak to tedy s pokladem Slovenské národní banky bylo? Podle dostupných materiálů skutečně existoval, na konci války byl uloupen Kubalou v Žilině a dojel až do Prosečnice. Jeho jediná dosud všeobecně zmiňovaná část, a sice slovenské bankovky, byla opravdu z větší části zničena na hranicích nedaleko Lešan. Zlatý poklad byly předválečné a rakousko-uherské mince a nejvíc o jejich osudu věděl Otomar Kubala. Mincí ale nebylo zase tak mnoho, aby je na útěku bylo nutno zakopat. Spíše než s minohledačkou u Lešan by se dalo něco zjistit v Kubalově vyšetřovacím spise v bratislavském archivu, pokud se dochoval. A stejně tak o dosud neznámé třetí části slovenského pokladu – statisícových valutách. Poklad SNB se tak na konci války podle všeho tak nějak rozkutálel.

Jméno růže a příběh litevského zlata

Mnoho příběhů o pokladech na našem území se sobě podobá jako vejce vejci. Objeví se pamětník, který sdělí policii poznatek, že někdo někde něco skryl. Policie poznatek zaznamená, případně vyslechne další možné svědky. S větším či menším úsilím poznatek prověří, aby došla k závěru, že se nic neprokázalo, nic se nenašlo. Podle míry zajímavosti vyprávění svědka tento příběh buď zapadne, anebo žije dál svým životem. V extrémním případě, jako je štěchovický poklad, je potom legenda živena dalšími a dalšími verzemi, které se nikdy nepotvrdí. Základ příběhu je přitom vždy stejný.

Na první pohled to nekoresponduje s faktem, že se na konci války beze stopy ztratila spousta věcí. Na druhý pohled lze tento fakt vysvětlit tím, že se spousta věcí v chaosu na konci války jednoduše rozkradla. Ale existují hned dva zapomenuté příběhy potvrzující, že opravdové poklady na našem území byly a že je s nimi spjatý zajímavý příběh. Odehrály se nedaleko od sebe.

Svědkyně z blázince

Tak například studium spisu 305_388_5, uloženého v Archivu bezpečnostních složek, v některých ohledech připomíná četbu historické detektivky Umberta Eca. Vyšetřující se dozvídá o záhadných zločinech odehrávajících se v klášteře a postupně se před ním odkrývá spletitý příběh komplikovaných vztahů a nevyřízených účtů mezi členy řádu. Nejsme však v severní Itálii v zimě roku 1327, ale v Chotěšově u Plzně na podzim 1946.

Klášter v Chotěšově.

Plzeňská oblastní pobočka Zemského národního výboru hlásí 9. listopadu odboru pro státní bezpečnost ministerstva vnitra částečně objasněný případ klášterního pokladu. Případ odstartovalo zjištění úřadu, že do dobřanské psychiatrické léčebny byla proti své vůli odvezena řádová sestra, nikoliv kvůli svému duševnímu stavu, ale kvůli trestným činům, které se v klášteře odehrály a které chtěla ohlásit. Primář ženského oddělení zemského ústavu pro choromyslné na dotaz potvrzuje, že na doporučení chotěšovského lékaře byla řádová sestra skutečně hospitalizována, neboť prý trpí bludy. Sestra se ale chová přiměřeně, nenápadně a společensky, a tak bude v nejbližších dnech propuštěna. Anna Blažková je 25. října 1946 v léčebně vyslechnuta. Potvrzuje, že 18. října byla za podivných okolností proti své vůli skutečně z kláštera odvezena.

Citace z výpovědi svědkyně:

Toho dne asi o 16. hodině byla jsem odvolána od práce s tím, že v zahradě čeká lékař. Když jsem přišla do zahrady, čekal tam lékař z Chotěšova, kterého neznám dle jména, a současně jsem zpozorovala, že neznámý muž se hleděl skrýt za sloupem. Lékař mi oznámil, že je třeba, abych jela na lékařskou prohlídku do Plzně. Já jsem sice namítala, že jsem zdravá, ale nebylo to nic platné. Lékař mne vzal za ruku, a když jsem se ohrazovala, přiskočili dva opodál stojící muži a společně násilím mě posadili do auta. V tu chvíli nebyla žádná řádová sestra nablízku. Teprve v autě jsem se dozvěděla, že jedeme do ústavu choromyslných v Dobřanech. Pokládám se za úplně zdravou a jsem přesvědčena, že je akt msty proti mně ze strany některých sester, kterým jsem v klášteře nepohodlná.

Zavřít nevinnou jeptišku do blázince za pomoci falešného dobrozdání chotěšovského lékaře je i na vyhrocené osobní spory poněkud silná káva. Od začátku tohoto případu bylo patrné, že nešlo jen o akt msty. Anna Blažková ve své výpovědi pokračovala v líčení skrývaných proněmeckých postojů některých sester. Pro další vyšetřování je ovšem důležitá závěrečná část její výpovědi.

Pokračování výpovědi svědkyně:

V klášteře jsem se podivovala nad celou řadou jiných věcí. Jeden čas musely sestry bydlící v prvním poschodí v pokoji, kde zemřela asi před rokem sestra Maria Lucia, se vystěhovati a pokoj ten byl uzavřen. Z různých narážek a poznámek jsem později usoudila, že v tomto pokoji anebo ve skrýši, která z tohoto pokoje má vchod, jest ukryto větší množství cenných věcí. V té době mě totiž na chodbě potkala velebná matka a prohodila: „Teď jsme něco schovali, a které sestry u toho nebyly, nic neví.“ Jaké věci tam jsou schovány, nevím, ale mohou to být i látky na řeholní roucha, různé tkaniny apod.

Když před několika dny mě zde v ústavu vyšetřovali členové Národního výboru z Chotěšova, ptali se mne také, nevím-li, kde je v klášteře ukryto asi 100 náramkových hodinek, a přitom mně jedny takové hodinky ukázali. Vzpomněla jsem si, že velebná matka v poslední době podobné hodinky nosí pod řeholním rouchem na prsou a říká, že je dostala před časem od amerického vojína. Asi před 6 týdny vyprávěla mi jistá Němka Löschová, zaměstnaná v ústavní žehlírně, že si jí stěžoval v klášteře zaměstnaný Richard Friedl, že se vůbec v noci nevyspí, neboť musí v klášteře v noci přenášet věci z jednoho místa na druhé. O co šlo, přesně nevím, ale mluvilo se snad v této souvislosti o ukrytí a zakopání nějakých masových konzerv.

Ukrytí a zakopání masových konzerv nezní příliš věrohodně. Následné předvolání klášterní zaměstnankyně Terezie Löschové ale výpověď odvlečené sestry o zakopávaných konzervách potvrzuje. Přidává navíc, že se po Chotěšově vypráví, že v klášteře jsou zakopány nějaké cenné věci jako zlato, stříbro a textilie. Mělo by jít o majetek po Němcích. Připomeňme, že v té době veškerý německý majetek zabavoval stát, a kdo měl takový majetek u sebe, byl povinen ho nahlásit a odevzdat. Veřejné mínění v Chotěšově je rovněž názoru, že sestra Blažková byla do psychiatrické léčebny odvezena, aby nic neprozradila. Na závěr své výpovědi potvrzuje, že dění v klášteře bylo divné, že zaměstnanci a členky řádu opakovaně po klášteře stěhovali nábytek a jakési bedny.

V tuto chvíli zavětřili vyšetřovatelé stopu a udeřili na Richarda Friedla. Ten nějaký čas zapírá, aby následně potvrdil, že manipulace s cennými předměty v klášteře probíhala a dosud probíhá. Na jaře 1944 byly podle něj z kláštera odvezeny cenné monstrance na vikariát ve Stříbře. V zámeckých sklepech byly naopak uloženy cennosti některých místních obyvatel, kteří se obávali škod při bombardování.

Na podzim 1944 přivezla dvě německá auta do kláštera 60 beden o váze cca 50 kilogramů a uloženy byly ve sklepě. O rok později, na podzim 1945, dostal pokyn dvacítku beden otevřít. Z nich řádové sestry vybíraly látky a kamsi je odnášely. V prosinci 1945 zase jedna z řádových sester začala na zahradě kopat jámu. Když ji nemohla dokončit, požádala Friedla  o její vykopání. Druhý den ho prý sestra Anežka povolala k jámě. Vedle ní prý ležela bedna s neznámým obsahem, výrazně těžší než bedny s textiliemi. Na pokyn řádové sestry prý bednu vložil do jámy, zasypal a místo zamaskoval. Na závěr své výpovědi se vyslýchaný omlouvá za počáteční zapírání, obával se prý značných nepříjemností.

Část výpovědi zaměstnance Richarda Friedla. Zdroj: ABS ČR.

Domovní prohlídka

Friedlova výpověď už vyšetřovatelům stačí k podání trestního oznámení a k provedení domovní prohlídky v klášteře. Proti provedení domovní prohlídky „na základě udání nenormální řádové sestry“ se písemně důrazně ohrazuje vikář ze Starého Plzence. Jelikož však je k dispozici potvrzující výpověď zaměstnance kláštera, písemná výhrada není nic platná. Vyšetřovatelé mají navíc i výpověď další zaměstnankyně Anny Polzerové, která rovněž dostala pokyn vykopat na zahradě jakousi jámu. Ještě před provedením prohlídky je znovu vyslechnuta představená kláštera a podezřelé řádové sestry. Všechny setrvávají v zapírání. Žádný německý majetek se v klášteře nenachází a nikdo nic nikde nezakopával.

Citace ze záznamu o provedení domovní prohlídky:

Na Friedlem a Polzerovou označeném místě bylo provedeno ohledání, přičemž bylo zjištěno, že v poslední době bylo zde opět kopáno. Půda byla sypká, ještě neslehlá a i ve větší hloubce v zemi nacházely se čerstvě utržené, úplně zelené chomáče a stébla trávy a různých rostlin. Sestra Anežka, která jedině přicházela v úvahu pro odstranění zakopaných věcí z tohoto místa, popírala, že v poslední době bylo v tomto místě kopáno, a snažila se vyšetřující orgány přesvědčit jako odbornice / je pověřena v klášteře zahradnictvím /, že tato zelená tráva v zemi pochází ještě z června, kdy se na tomto místě znovu kopalo.

Představená kláštera byla znovu vyslýchána a teprve po domluvě doktora Foreta přiznala, že v této díře byly zakopány různé radiotelegrafické a telefonické součásti, které po Němcích zbyly v klášteře, a když byla sestra Laurencia / Anna Blažková / dopravena do ústavu pro choromyslné v obavě, aby tento úklid neprozradila, byly věci vykopány a pečlivě ukryty v nejspodnějším oddělení hlubokých klášterních sklepů. Tam byla vyhlédnuta opuštěná studna, tyto součásti byly do ní hozeny a celá studna byla zazděna.

Po přiznání matky představené začaly vypovídat i ostatní členky řádu. Shodně vypověděly, že na počátku roku 1946 našly v klášteře velké množství kabelů, radiotelegrafických a telefonických součástek. Jelikož ale před několika měsíci v klášteře zabavovali majetek po Němcích českoslovenští vojáci a důstojník byl prý velice přísný, po nálezu pojaly obavu z nepříjemných důsledků jeho nahlášení, rozhodly se nález utajit. Čeho všeho se mohly týkat ony nepříjemné důsledky, o tom se ještě zmíníme. Pojďme se podívat na prvotní výsledky domovní prohlídky studny.

Pokračování záznamu o provedení domovní prohlídky:

Na označeném místě byla zeď prokopána a z hloubky několika metrů bylo vytaženo ze studny větší množství výše označeného materiálu. Do 4. hodiny ranní dne 8. listopadu, do kdy byla prováděna domovní prohlídka, bylo ze studně vytaženo asi 9330 m různého izolovaného drátu, 100 m zvonkového měděného drátu, 180 m čtyřpolového měděného kabelu, 16 nástěnných telefonů, 4 telegrafické bzučáky, 3 telefonní sluchátka, dva nástěnné zvonky, jeden anténní navíječ, jeden elektrický stolní otáčecí ventilátor a větší množství různých telegrafních a telefonních součástí. Přitom bylo zjištěno, že v těžko přístupné studni nachází se ještě větší množství takovýchto věcí. Tímto zlomyslným a neomluvitelným jednáním byly zvláště přístroje úplně zničeny.

Jak vidno, zápis o domovní prohlídce probíhal v době, kdy tato ještě zcela neskončila. Ale v klášteře byly v té době poklady nejméně dva. Jeden radiotelegrafický a druhý v podobě oněch beden, dovezených sem na podzim 1944 a částečně otevřených a kamsi odnesených. Podezřelé místo bylo v jedné z cel v 1. patře. I toto místo bylo při prohlídce odhaleno.

Studna, která posloužila jako odkladiště elektrosoučástek.

Pokračování záznamu o provedení domovní prohlídky:

Při dalším vyšetřování a domovní prohlídce, ke které byla přibrána také Anna Laurencia, byla označena jmenovanou v prvním poschodí cela, z které má býti vchod do tajné skrýše, která také slouží k ukrývání různých cenných věcí. Na podlaze pod oknem této cely nacházel se asi 20 cm vysoký stupínek, po jehož odtržení vznikl plochý prostor, a po odstranění této části podlahy, která byla nenápadným způsobem tak upravena a maskována, že ani při podrobné prohlídce nemohl býti vchod nalezen, objevil se otvor vedoucí do hloubky několika metrů. Po sestoupení do takto vzniklého prostoru bylo zjištěno, že pod podlahou této cely a stropem přízemních cel nachází se velká místnost bez oken a vchodu, která byla prázdná. Pouze intenzivní zápach po naftalinu svědčil o tom, že v krátké době předtím byly zde uskladněny textilie. Po zjištění této skrýše byla obrácena pozornost na podobně zděný prostor v opačném křídle a na tomto místě opět stejným způsobem nalezen vchod do ukryté místnosti. Podle změření ostatních zdí bylo zjištěno, že mezi těmito oběma skrýšemi musí se nacházeti ještě dvě podobné cely bez oken a bez dveří, ale žádným způsobem nepodařilo se k nim zjistit příchod. Představená kláštera i nejstarší řádové sestry žijící v klášteře potvrdily částečně zdejší zjištění a shodně udávají, že skutečně v naznačeném místě se ještě nachází jedna tajná místnost bez jakéhokoliv přístupu, která je již zazděná od nepaměti a ke které není žádný příchod.

Následné vyšetřování potom ukázalo, že řádové sestry si skutečně přivlastnily přibližně třetinu z celkového množství tehdy nedostatkových textilií. Ostatní látky odvezla v roce 1945 československá armáda. V době domovní prohlídky byl poklad ze skrýší na zahradě a pod podlahou vyňat a rozmístěn po celém klášteře. Matka představená to nařídila v obavě, že hospitalizované Marii Blažkové úřady uvěří a v klášteře provedou šetření. Prohlídka skutečně zaznamenala mimo jiné stovky kusů nepoužitého ložního prádla.

Dosud neodhalené poklady

Ukázalo se také, že v klášteře zůstal i další německý majetek, jednak po německé armádě, dále po bohatých Němcích z Chotěšova, který řád fondu národní obnovy nenahlásil. Na zámku byly mimo jiné nepřihlášené rozhlasové přijímače a gramofony. V nenahlášeném majetku se nacházelo rovněž několik psacích strojů neznámého původu, z nichž jeden měl vypilované výrobní číslo. Vyšetřovací spis končí návrhem na obvinění matky představené a dalších tří řádových sester ze zatajování majetku. Oblastní kriminální ústředně v Plzni byl rovněž postoupen podnět k prověření, zda se místní lékař nedopustil trestného činu, když nechal Annu Blažkovou odvézt do léčebny choromyslných.

Tento případ ale zůstal nedořešen. Vyšetřovatelům se nepodařilo dostat do údajně nepřístupné další místnosti mezi podlahou 1. patra a stropem.

Stejně tak se neobjasnil osud, zda v útrobách kláštera zmizely vodotěsné svítící letecké hodinky Helios. Dokumenty jednou uvádějí stovku hodinek, na jiném místě se hovoří dokonce o dvou tisících. Ještě o něco zajímavější jsou ony monstrance a cenné předměty, údajně odvezené na vikariát ve Stříbře. V té souvislosti je zajímavé urputné zapírání podezřelých sester jakékoliv zmínky o velmi těžké bedně, kterou nechaly Friedla zakopat. Jak víme, členky řádu vyšetřovatelům doznaly jen to, co byly nuceny doznat okolnostmi. Oproti tomu vše, co se dalo z Friedlových výpovědí ověřit, se skutečně prokázalo. Je tak stále možné, že někdy v budoucnu se při rekonstrukcích dočkáme nějakého překvapení.

Sestra Marie Anežka zapírala i při konfrontaci. Zdroj: ABS ČR.

Příběh kyjevského a litevského pokladu

Takzvaná kyjevská knihovna je jednou z manter hledačů štěchovického pokladu, odštěpného závodu Konopiště. Kdesi v okolí zámku měly na konci války zmizet vzácné tisky nejen z Kyjeva, ale i z Charkova. Tak jako v jiných případech, tajemný příběh je atraktivnější než skutečnost. Část kyjevského pokladu se na našem území na konci války skutečně nacházela. Nebyla však zakopána, nýbrž převážena a podařilo se ji zachránit. A nešlo jen o poklad kyjevský, ale i o poklad litevský a ruský. Jeho osud se začal řešit nejprve v srpnu, intenzivně potom v září 1945.

Hlášení ministerstva národní obrany o objevených pokladech. Zdroj: ABS ČR.

Na počátku objasňování stál pokyn k prověření informací ministerstva národní obrany okresnímu velitelství SNB ve Stříbře ze dne 22. září 1945. Pátrat se má po 50 bednách s obsahem zlata z Litvy, muzeálního pokladu z Ruska a z Litvy. Podezřelými místy jsou Trpisty, Pozorka a Konstantinovy Lázně. Stanice SNB v Trpistech následně informuje, že zlatý poklad litevský se nepodařilo potvrdit, nicméně ustupující německá armáda v Trpistech skutečně zanechala množství archivních a muzeálních předmětů z Rigy, Kyjeva a pravděpodobně i z Polska. Cennosti zajistila americká armáda a střežila až do 13. srpna 1945. V srpnu je nechala převézt do Tachova.

Ukradli poklad Američané?

Informace o odvozu nákladu v srpnu zachytila i zajímavou podrobnost, kolik toho pokladu vlastně bylo. O odvozu z Pozorky se zachovalo několik podrobností.

Citace z hlášení okresního velitele SNB:

Podle hlášení této stanice (míněna je stanice v Kladrubech, pod kterou spadala Pozorka, pozn. aut.) uskladnila bývalá německá armáda v roku 1944 velké množství plechových a dřevěných beden ve sklepě bývalého pivovaru, aby prý je uchránila před leteckými útoky. Jednalo se o muzejní a historické poklady z Rigy. Po příchodu Američanů do obce a do zámku v květnu 1945 upozornili Němci na poklad Američany, kteří pak poklad zajistili, a nikdo k tomu nesměl. Asi v polovině srpna 1945 přijelo do zámku několik amerických důstojníků vyšších hodností a žádali správce Františka Kruha, aby s nimi šel do sklepa, v němž jest uložen poklad z Rigy. Ve sklepě se jej tázali, kolik by bylo třeba vagonů k odvezení celého pokladu, načež jim národní správce Kruh odpověděl, že by se to vešlo do 4 vagonů. Za několik dní pak přijelo množství amerických aut a za pomoci německých zajatců všechno naložili a snad odvezli do Prahy. Stěhování pokladu ze zámku v Pozorce dělo se zároveň v té době, kdy byl stěhován  poklad ze zámku v Trpistech. Kde poklad z Rigy, který byl ze zámku v Pozorce odvezen, jest, nikdo v této obci neví.

Tak tedy z Pozorky byly odvezeny materiály, které by se vešly na čtyři vagony. To je hodně. O co přesněji šlo, upřesňuje pro změnu hlášení z Trpist ze 3. října 1945. Odjel poklad do Prahy či do Tachova, respektive co s ním bylo dál?