ZUZKA V ŠATECH SVÁTEČNÍCH

Copyright © Michaela Kalivodová, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4517-0

Část I.

Zuzka a spol.

Sekaná, co nikdy nepraskne (normálně!)

Kynutý buchty, řezy „papoušek“, perník s polevou, koleno, žebírka, sekaná, domácí chleba, hořčice a kyselý okurky. Pivo chybí, na zapití by se fakt hodilo, ale u nás v práci je zásadový vedení.

Hanka sděluje, že jí osobně papouškový řezy přijdou „děsně umělý, nejen ty barvy, ale i chuť, prostě pudink, škrob, to prostě ne“, a s údivem označuje výběr citronový polevy na perníku jakožto „zvláštní“.

„Já to miluju! Perník a citronovka, to k sobě patří.“

„No, spíš citronovka a makovec. A k perníku…? Jako jó… OK… Ale spíš když se ti nechce kupovat máslo a čokoláda,“ nesouhlasí se mnou Hana a tváří se jako vědec bádající nad vakcínou. „Ale jako nic ve zlým samozřejmě, každej podle svejch možností…“

Vůbec přitom není namístě naznačovat šetrnost nebo chamtivost. Někdo na narozeniny dovalí pár oschlejch chlebíčků a šmitec. (Hana ne, nutno přiznat, že ona pořádá hostiny, za který by se nemusela stydět britská královna.) Při pohledu na dnešní obžerství je ale jasný, že pokud chce někdo ušetřit, Šárka to rozhodně není.

Hana se ale nezdráhá v otravování nezdolně pokračovat. Perník nechá perníkem a vezme si na paškál plněnou mletou, ze který štítivě vybírá slaninu. Žvejká, jako by jí něco v soustu překáželo, nicméně jako že to se zdvořilostí sobě vlastní spořádá. „Holky, mně normálně sekaná nikdy nepraskne,“ vytahuje se a kriticky pozoruje nakrájený dílky na tácku.

„Moje babička říkávala, že to praská dobrotou,“ přispěchám na pomoc oslavenkyni Šárce podruhý a spiklenecky na ni mrknu.

„Jó? Nepovidej,“ protáčí oči v sloup Hana a tváří se, jako že nikdy neslyšela větší kravinu. „Mně, čoveče, nikdy sekačka nepraskne.“

„Né? Nepovidej,“ divím se teatrálně, ale ona ve svý nadutosti nic nechápe.

„No fakt, hele. Zaprvý – žádný ošizený sračky z Tesca. Ani řezníkům já nevěřim. Musíš si maso umlít doma! To je základ. Zadruhý – chce to určitě aspoň pět minut hnětení, pak nabrat a párkrát s tim bouchnout. Tohleto maso nesnese vzduch. Nebo ti prostě praskne, a to je konec,“ zatváří se na moment jako na pohřbu vlastní matky a ve vteřině vrhá opět významný pohledy na vejce mírně se vydouvající z mletýho masa.

„To je jedno.“ Je to trapný i Mirkovi z obchodního. „Prasklý, neprasklý, je to prostě kurva dobrý žrádlo,“ pochvaluje si s plnou pusou.

„Mně nepraskne nikdy nic, čoveče,“ opakuje Hana vytrvale. Jako zaseklá deska. „Normálně Kája měla u kamarádky nějaký trhance nebo co a chtěla je po mně. Já řikám, udělám ty trhance z palačinek. A já je normálně neuměla udělat potrhaný. Ať se snažim, jak se snažim…“

„Tobě normálně nikdy nic nepraskne ani se nepotrhá, viď. Ať se snažíš, jak se snažíš,“ dokončuju její větu velmi vážným, až obřadním tónem.

Celá kuchyňka – kromě Lucie a Renaty, samozřejmě – se uchichtává, jenom Haně nic nedochází a vděčně se na mě dívá: „No fakt, normálně!“

Šárka mi o minutu později v kanclu nad kafem a buchtou šeptá, proč se na ni nevykašlu a jestli mi to za to stojí. Stojí. „Nevyrazila tě jenom proto, že tvoje komentáře většinou nechápe. Až se jí jednou rozsvítí, budeš si muset hledat flek,“ vyhrožuje.

„Tý že se rozsvítí, jo? Zapomeň,“ odvětím a jdu si do kuchyňky ještě pro buchtu.

Hana u lednice něco důležitě vykládá Mirkovi. Za mák ho to nezajímá, ale vydrží prázdným pohledem sledovat Hanin mobil. Tý kmitají prsty o sto šest a jako by cítila Mirkův jen předstíranej zájem, cpe mu mobil těsně před oči. Mirek nešťastně zamžourá. Copak asi musí povinně obdivovat? Kájiny fotky z gymnastiky? Nebo Haninu kompaktní sekanou…? Káju na koni? Hanu, jak krájí Káje dávno školou povinný chleba na domečky? Momentku, jak Hana dává do mrazáku zdravý jogurty, aby sebe a rodinu důmyslně ošidila? Pak to jedí – jak se tuhle chlubila – jako zmrzlinu a „normálně“ vůbec netloustnou.

„Hele, Zuzko,“ zvedne Hana najednou oči od mobilu. Mirek se od ní s úlevou minimálně o dva metry odtáhne.

„Ano?“ opáčím se sladkým úsměvem.

„Zuzko, nic mi do toho teda neni, jo. Ale že ty tady furt normálně chroupeš zeleninu jako králik, přílohy nic, maso nic, a pak se dojídáš pečivem a buchtama,“ zapíchne ukazováček do tvarohový, kterou svírám v ruce. „Když se člověk plnohodnotně nají, pak mu nezbývá na sladkosti v žaludku kapacita a vlastně ani chuť, věřila bys tomu?“

„Jéžiš, dejte pokoj, zas ňáký diety,“ opouští Mirek kuchyňku a snaží se tvářit hrozně otráveně. Určitě je ovšem štěstím bez sebe, že jsem ho nechtěně vysvobodila z Hančiných spárů.

„No jak řikám, nic mi do toho neni. Ale...,“ namíří významný pohled na moje boky. Pak od nich jakoby silou vůle, jen z čirý ohleduplnosti, oči odtrhne a zadívá se mi zas do tváře. „Víš… Jako že by ti bylo líp… No, bylo by zdravější zařadit normálně bílkoviny a třeba rejži nebo těstoviny. Než pak sladký. Ale nic mi do toho neni…“

Na mě si ovšem nepřijde. Vmžiku mám připravenou pohotovou odpověď. „A nechceš mi chystat krabičky?“ usměju se líbezně. „Víš, když se takhle vyznáš a hodně o tom víš. Jsi tak krásně štíhlá,“ vykládám falešně a úlisně. „Já bych ti platila za suroviny, elektriku nebo plyn, za vodu i za práci.“

Trošku zrudne, pak ze sebe vytlačí zvuk podobný smíchu. Svraští čelo. „Na moje služby bys, Zuzi, neměla,“ řekne nakonec.

A za blbce jsem i přes to, že to na moment vypadalo nadějně, zase jenom já.

Buchtu, i když vynikající, žvejkám absolutně bez chuti. Před Hanou a jejíma největšíma patolízalkama, Lucií a Renatou, který pořád oxidujou v kuchyňce (ale nekonzumujou, asi dle Haniny předchozí rady, sladký!), dělám, jak jsem v pohodě, a ještě na Hanu hodím pobavenej úsměv, jako že tenhle vtip se jí opravdu povedl. Renata pak začne rozebírat názory Petra Havlíčka, já konečně dožvejkám, jdu si na záchod umejt obličej studenou vodou, štípnu se do tváří, abych měla lepší barvu, a mažu zpátky k počítači.

„Zuzko?“

„No?“

„Tobě ta kráva zas něco řekla, viď,“ stará se po chvíli zúčastněně Šárka.

„Co? Proč? Vůbec,“ lžu, jako když tiskne.

„Že jseš jak přešlá mrazem. Takhle najednou…,“ správně dedukuje milá kolegyně.

„Prosim tebe. Nic. Jenom na mě nezbyla tvoje prasklá sekaná,“ mrknu na ni.

„Vole,“ hodí po mně svůj diář.

Nesdílet kancelář zrovna s ní, už jsem to dávno zabalila.

Stejně tu výpověď nedám

Prej dávno. Haha.

Suma sumárum mi ovšem nezbejvá nic než tvrdnout dál v tomhle ofisu, kterej jsem si našla na prace.cz už před čtyřmi lety. Nebo on si našel mě a já z lenosti a pohodlnosti už na prace.cz po ničem novým nekoukám.

A sedět s idiotskou Renatou nebo stejně idiotskou Luckou, stejně tu výpověď nedám, protože kde se upíchnout, kde sehnat flek? I když je nezaměstnanost nula nula nic, holka s konzervatoří, jenže bez vidiny zářný pěvecký kariéry, bude tvrdnout leda ve více či méně ujetým ofisu u kratších nebo delších excelovejch tabulek. V lepším případě. V horším nějaká hospoda, kde ženskou klidně na prahu sedmdesátky, hlavně že má vnady, osáhavaj ožralý štamgasti. Ale zas tam jsou dýška, že jo. No jo. Že by…? Nebo co trochu noblesnější kavárna…? To je fuk, stejně práci nevyměnim.

Na žádnou státní konzervatoř jsem se po základce nedostala. Taťka mi platil soukromou, ale když jsem to srovnala s nárokama kamarádky, co chodila na státní, viděla jsem, že naše šance na úspěch jsou dost limitovaný. I ty stáže a možnosti… Přitom mi na škole říkali, jakej jsem talent a že to někam dotáhnu, a upřímně, já si taky zním dobře, nepodbízivě, ale zkrátka jako věrohodnej a osobitej interpret. Ještě po absolutoriu jsem utrácela nehorázný peníze u třech vyhlášenejch lektorů, ale po dvou letech na volný noze, kdy jsem kolikrát počítala stylem vložky budu měnit co nejmíň, koupim pytlík čočky, udělám z půlky polívku, až ji dojim, z druhý půlky čočku nakyselo, zajdu k babičce, ona mi vnutí domácí vajíčka jako vždycky, kyselý okurky třeba taky, na uzeninu není, tak holt příště, jsem přestala. Nikdy jsem si nepůjčovala, hanba by mě fackovala. Ani u rodičů, to ani náhodou – tátovi bych nemohla přiznat, že se jeho několikaletý investice vůbec, ale vůbec nevracej.

S kapelou hrajem jenom sem tam o víkendech – ehm, asi jednou měsíčně, abych byla fér – a skoro výhradně na něčích narozkách nebo oslavách známejch našich známejch a spíš jenom o plesový sezóně můžu říct, že je to trošičku slušnej vedlejšák. Už de facto ani nezkoušíme a vlastní písničky občas – snad dovedně a nenásilně – vsuneme mezi ty převzatý, který v repertoáru nabízíme na webovkách. Ambice na prezentaci vlastní tvorby je už v prdeli, je jen otázka času, kdy vymažem i to málo mezi tím převzatým. Když chce někdo zahrát něco na požádání, většinou je to taky furt dokola to samý, takže jen málokdy říkáme „sorry, neumíme“. Kromě Michala Davida, toho prostě odmítám hrát ze zásady! Ale když o kapele vyprávím tátovi, vždycky to maličko (respektive maličko víc) přeženu, aby měl radost. Jako zrovna teď.

„Zuzi, hráli jste You Shook Me All Night Long?“

Táta je takovej ten zarytej venkovskej rocker, co mu tričko s nápisem KISS nebo AC/DC obepíná pivní pupek a kterýmu tyhle kapely hrajou u vaření, u mytí oken, v garáži i v autě.

„Jasně, taťko.“

„Lidi šíleli, viď,“ pousměje se pyšně.

„To víš,“ lžu, ani už se nečervenám.

„A hráli jste i tu verzi od Arakainů?“

„Jojo.“

„Neudělat si ve srovnání s Bílou vostudu je sakra těžký, co?“

„No ty brďo! Ani mi nemluv.“

„A co I Was Made for Loving You?“

„Tu ne, tati.“ Přijde mi podezřelý tvrdit, že jsme hráli všechny jeho tři oblíbený pecky. Lhaní taky jenom vocaď pocaď. „Lidi to maj beznadějně spojený s těma kissáckejma kostýmama a kluky k těmhle šílenostem nepřesvědčim. To by na sebe nenavlíkli,“ vymýšlím si.

„Aha…,“ posmutní táta. Kdyby chudák věděl, že jsem zpívala Láska má veľa podôb. A ještě jsem přidávala! „Jdeš se podívat na mámu?“

„Jdu,“ říkám s předstíraným úsměvem, dopíjím překapávaný kafe a pokládám hrneček se srdíčkem, ten, co mám už od puberty, na stůl. Koleček od mokrýho je tam dost, takže je to už jedno.

Nejen práci, i kluka mám furt stejnýho

S Martinem jsem skoro stejně dlouho jako v kanclu. Jen o pár tejdnů míň. Ani po nikom novým nekoukám.

Martin se narodil s rozštěpem, ale jizvu mu šikovně zakrejvaj vousy. Stejně má výraz jako František Segrado. Nevim vlastně, jestli to má můj oblíbenej muzikant z rozštěpu, ale vypadá to tak. U kluků tolik nevadí, ale u holek je to seriózní handicap. Martin tvrdí, že je to zapříčiněný tím, že jeho máma v těhotenství neužívala kyselinu listovou. Moje ji ale taky nebrala. Dřív se o kyselině nemluvilo. Dneska ji gynekolog doporučí každý holce, co se začne snažit o dítě, shodli se moje máma a Martin.

Rozhodně chci taky nasadit kyselinu listovou, až se začnu snažit o miminko. Našla jsem si, že se vyrábí Acidum folicum 10 mg, to už je na předpis. A v lékárně volně prodávaj 200, 400, někdy i 800 μg. Pak ještě v kombinaci s železem, Superželezo forte, kde je dokonce 1 mg kyseliny. Anebo takový ty komplexní přípravky pro ženy těhotný, snažící se a kojící.

Ty bejvaj ale dost drahý, vyplatí se to? Nebo je lepší koupit si vedle kyseliny normálně vitamin D, hořčík, vápník a rybí olej samostatně? Máma mi jednou vysvětlovala, že komplexní vitaminy jsou lepší. Povídala něco o jedný určitý značce a o metylfolátu, aktivní formě kyseliny nebo co. Pak zase, že je to jen praktický a všechno v jednom, ale nic víc – že jen ženy toužící po miminku jsou snadná cílová skupina finančních vyděračů, protože koupěj každou kravinu. A doporučila mi, že si mám jednou právě dokoupit k listovce zvlášť déčko, rybí tuk, hořčík a tak dál. Mám v tom hokej.

To je fuk. V lékárně jsem pečená vařená, ale kyselinu listovou ani nic k tomu si zatím rozhodně pořizovat nebudu.

Mám sehnat Stilnox

Ve středu se mi na displeji mobilu objeví TATA a já váhám jen dvě vteřiny a pak to prostě zvednu, protože dít se může cokoliv. Kašlu na to, že nám Hana v kanclu roznáší stravenky a že mi právě podává ty moje. Podepíšu příjem, vtom už říkám „ano, tati, copak?“, zářivě se na Hanu usměju a ona mi to oplatí dotčeným pološklebem. Měla jsem se jí pověnovat a pokorně poděkovat, na tom si ona zakládá.

„Prosim tebe, Zuzi. Nestavila by ses po práci v lékárně mámě pro Stilnox?“

„No. A co to je? Nebo co se s mámou zas děje?“ Tep mi v tu ránu vyskočí asi na dvě stě.

„Ále… Jak jsi tu byla, tak tu noc spala naposled. Čili nespala z neděle na pondělí, z pondělka na úterý a dnešní noc taky ne. Takže doktorka řekla, že se musí jednu dvě noci za každou cenu vyspat. I za cenu dalších prášků.“

Proto zní táta strašně vyčerpaně. Je mi jasný, že ji celý noci uklidňoval, že barák jim nezabavěj, já že nemám rakovinu kůže, jen neškodný znamínka, a její rodiče že ještě nejsou na smrtelným loži. A pak celej den makal na baráku, na zahradě a v garáži.

„Ach jo. No a jak jsi řikal, že se to jmenuje?“

„Stilnox,“ zívne táta, ale i v té únavě zazní naléhavost. „Tady je jedna lékárna na prd a druhá taky,“ postěžuje si.

„Jasně, tati. To u nás v Praze je pacientům blaze,“ snažím se zavtipkovat a nechám si od něj nadiktovat kód receptu, kterej mám nahlásit lékárnici.

„Tati, a já vám to dovezu, jo? Ať se sem netahneš,“ nabídnu se.

„Ježiši, fakt? No to bys byla nejzlatější, Zuzi,“ ožije táta. „Zrovna jsem si řikal, jak to uděláme, nechtěl bych mámu nechat samotnou…“

„Nejezdi, já přijedu,“ slíbím znovu. Poslední půlhodinu v práci doslova přetrpím. Čekám, až mám fakt ofiko odděláno. Dneska nemám náladu dohadovat se s Hanou kvůli dřívějšímu odchodu a vybrání přesčasů. Šárka, ta na rozdíl od ní ví, o co jde. Nic nekomentuje, neptá se. Panuje mezi náma dohoda, že když budu chtít, začnu sama. Takže se na mě jen soucitně podívá a já rezignovaně pokrčím rameny.

Budem skládat propisky

Magistra v lékárně si mě pamatuje. Když jsem něco kupovala poprvý, zmínila jsem, že je to pro mámu a že chci poradit, a od tý doby jsem jí nikdy nemusela vysvětlovat, proč evidentně nesedí rok narození. Není paní Černá jako paní Černá, že. (Kdo ví, jestli i já brzy nebudu potřebovat Stilnox?)

Jedu autem nebezpečně rychle na to, že rozhodně nejsem kdovíjaká řidička, ale naléhavost v tátově hlase mě žene dál a nutí mě kašlat na nějaký body a pokuty.

Táta mě vyhlíží u vrat. Kafe zatím ani nenabízí, poděkuje za Stilnox, zaleje mámě bezovej sirup vodou a já ho následuju nahoru do ložnice. Máma sedí na posteli celá rozcuchaná a líčidla kolem očí má rozmazaný. Asi od pláče a potu, od spánku rozhodně ne. Kdo ví, jak dlouho se vlastně neodlíčila, možná od víkendu.

„Mamko, tak ti vezu meducínu,“ snažím se o veselý tón.

„Zase další dryák. Mně to uplně oddělá játra, ledviny, všecko. Podivej se, jak mám nateklý ruce a kotníky,“ mává vyzáblýma rukama, pak odkope peřinu a předvádí mi kostnatý lýtka.

„Mami, oteklá nejsi ani trochu. Že ty zase nejíš?“

„Ne,“ odpoví za ni utrápeně táta. „A to jsem táhnul vývar do noci. Ani sousto. Vyleju to do hajzlu,“ rozhodne se najednou naštvaně. Hajzl ho prozradí. I přes drsnou vizáž chodí pro sprostý slova daleko.

„Tati,“ pohladím ho jemně po rameni, „já si odleju na oběd do práce. Ráda.“

„Musíš ale jíst, Martinko. Chceš zas skončit v Bohnicích? Podivej se, jak vypadáš. Jak hladová studentka,“ vytkne jí už mírněji.

Radši si vezmu slovo já. Chvilku mámě povídám, jak se mám skvěle v práci, jak mám krásnej vztah a jak nám láska kvete a jaký sklízíme s kapelou úspěchy. Je mi z toho na blití, ale když si člověk postěžuje mámě v tomhle aktuálním rozpoložení, může si bejt jistej, že táta nebude poslouchat nic jinýho než nářky, stížnosti a výčet největších katastrof, co dotyčnýho potkaj, pokud se to ihned nezačne řešit na vyšších místech, ne-li u lékařskýho konzilia, státního zástupce nebo na ministerstvu. A to bez přehánění.