© Jan Žižka, 2020

ISBN 978-80-242-6897-2

Prolog

Když 1. 10. 2019 zemřel Karel Gott, tak jsem napsal na Facebook malý článek a vzpomínku, kde jsem popsal jeho výjimečnost, velikost a profesionální dokonalost, která u nás nemá obdoby.

Ohlas mých přátel i zcela neznámých lidí mě přiměl k tomu, že jsem začal uvažovat o rozvedení tématu výjimečnosti tohoto úžasného zpěváka a člověka právě proto, že jsem měl tu možnost s ním strávit 25 let jeho kariéry a být mu velice nablízku, za což jsem osudu nesmírně vděčný.

Podpořili mě v tom lidé, o kterých jsem neměl ani tušení, ale i lidé z branže jako například Milan Vobliza, bubeník ze skupiny Mefisto, kontrabasista a kolega z orchestru Václava Hybše Luboš Nývlt, žijící dnes v SRN v Baden Badenu, Pavel Říčař, bývalý člen Mefista a velký kamarád, zpěvačka a bývalá kolegyně Jitka Zelenková, kolega z kapely Slávek Talián a mnoho dalších.

Hlavním popudem k mému nastartování byla ale reakce renomované spisovatelky a publicistky paní Marie Formáčkové, která mi tehdy napsala: „Honzo, jestli chcete své paměti opravdu napsat, tak to udělejte hned, než si to rozmyslíte. Ráda vám s tím pomůžu.“

A to mě tak zvaně nakoplo, odpověděl jsem jí, rozhodl jsem se pevně a domluvili jsme se na konkrétní spolupráci. Věřil jsem, že s takto zkušenou spisovatelkou a úžasnou paní nemohu pochybit. Nemýlil jsem se. Scházeli jsme se u ní doma dvakrát týdně a já jí všechny vzpomínky nahrával na diktafon a posléze je ještě po svém doupravil. Moc Marušce tímto děkuji!!!

Bez jejího apelu, mého nastartování a přispění by tato kniha mých memoárů vůbec nevznikla.

Doufám, že čtenáře, příznivce a fandy Karla Gotta potěší mé vzpomínky na tak výjimečného umělce a mně velice blízkou osobnost, psané z trochu jiného pohledu než články žurnalistů, kteří získávali informace vždy z mnoha neosobních zdrojů. Nikdy však z úhlu pohledu jeho muzikanta, který s ním prožil, byť většinou skrytý za jeho zády, čtvrt století spolupráce.

Karle, díky za ta krásná léta po Tvém boku!!!

Stavěl jsem si soupravu bicích na své první zkoušce Na Chmelnici na Žižkově s kapelou snů Ládi Štaidla a největší hvězdou naší pop music. „Vítám tě, Honzo, já jsem Karel,“ řekl a podal mi ruku. Byl jsem překvapen jeho bezprostředností, skromností a hlavně normálností. Bylo mi dvaadvacet, už jsem měl jako bubeník leccos za sebou, ale tohle bylo fakt jiné. Pro Karla jsem už s kapelou Václava Hybše natočil několik snímků a hrál několikrát na perkuse i s kapelou Ládi Štaidla na nějakém natáčení ve studiu A, ano, v tom věhlasném karlínském studiu. Karel Gott byl hvězda první velikosti, u nás největší a nejzářivější, a bylo v něm něco magického. Vždy jsem říkal, že má zvláštní auru. Něco, co mi dělalo ohromnou radost, když jsem poprvé zasedl konečně za bicí soupravu a měl ho doprovázet. Měl jsem sice už zkušenosti z orchestru Václava Hybše a ze skupiny Discobolos Karla Svobody, ale na tuhle spolupráci jsem se opravdu těšil.

Byl to zcela nový pocit a sám sebe jsem překvapil, když jsem dlouho nebyl schopný mu tykat, byť mi to nabídl. Přitom s jinými, a dokonce i mnohem staršími, jsem s tím nikdy problém neměl. Prostě jsem tehdy v roce 1977 nasedl do zlatého kočáru, ale došlo mi to až mnohem později…

BICÍ MI ZŘEJMĚ SUDIČKY POLOŽILY DO KOLÉBKY

… i když to hodně dlouho právě na tuhle kariéru nevypadalo, a to navzdory tomu, že výborným a uznávaným bubeníkem byl i můj táta Vladimír.

Nikdo si nemůže vybrat, kdy a komu se narodí. Ale já si nestěžuji. Narodil jsem se do doby, kdy už největší hrůzy, které lidstvo krátce předtím prožívalo, odnesl čas a svět se zvolna vracel do normálu. V roce 1954, a to je ten rok, kdy jsem spatřil světlo světa, byl prezidentem Antonín Zápotocký, zrovna byly zrušeny pomocné technické prapory – PTP, které v rámci armády převychovávaly politicky nespolehlivé osoby, bylo zahájeno vysílání rozhlasu po drátě, který mě doprovázel celé dětství, protože nechyběl v žádné domácnosti ani školní třídě, a Adina Mandlová si v Anglii vzala módního návrháře Bena Pearsona. Elvis Presley nahrál v Americe svůj první singl, u nás se stala hitem Píseň pro Kristýnku, kterou složil Zdeněk Petr s Vladimírem Dvořákem a poprvé zazněla v muzikálu Sto dukátů za Juana. A stejně jako já se narodilo mnoho mých budoucích kamarádů či kolegů, například Lenka Filipová, Ivan Hlas, Věra Bílá, Ivo Jahelka, Zdeněk Barták ml., Michael Kocáb, Standa Hložek, Ondřej Havelka, Vašo Patejdl nebo Jožo Ráž…

Narodil jsem se v Praze na Spořilově v rodině hudebníka a zubní instrumentářky a byl jsem jedináček. Táta Vladimír byl jazzový bubeník, i když tehdy ještě přes den pracoval jako konstruktér a po večerech hrál. Nejdřív v big bandu Zdeňka Bartáka, později také u Miroslava Čejky nebo v orchestru trumpetisty Vlastimila Kloce. Když mi byly čtyři roky, dostal táta nabídku od Karla Vlacha a dostal se do své první profesionální kapely a hned do té nejlepší u nás. Jelikož to už nešlo s normálním zaměstnáním skloubit, stal se z něho profesionální muzikant, a tak to už zůstalo. Skončilo jeho trápení, kdy v práci pravidelně usínal u rýsovacího prkna a jeho nadřízený už toho začínal mít dost. Táta vždy tvrdil, že angažmá u Vlacha byla pro něj konzervatoř. Mnohokrát mi vyprávěl o působení orchestru v divadle ABC, jehož ředitelem byl Jan Werich a právě on tátu do divadla přijímal. Taky si pamatuju, že už jako malej kluk jsem za ním občas s maminkou zašel a v paměti se mi nejvíc uchoval výtah pater noster, kterým jsme vždy sjeli dolů do divadla a pro mne to byl zážitek.

Moc času na mě táta neměl, ale přesto jsem měl dětství bezvadné. Hlavně díky mámě a babičce, která s námi bydlela. Tehdy Spořilov nebyl to, co je dnes, v podstatě hustě obydlené širší centrum. Tenkrát to byl téměř venkov, kde jsme my děti lítaly po škole celý den venku, vypalovaly jsme trávu na loukách, kterých bylo kolem spousta, občas jsme stavěly bunkry, ale taky hodně jezdily na koloběžce a později na kole. Chodily jsme v létě na koupaliště, říkalo se mu „Plivátko“ a bylo u Krčského lesa, v zimě jsme jezdily na bobech, saních, nebo lyžích kousek nad Spořilovem na kopci, kterému jsme říkaly „U transformátoru“. Ten se tam totiž nacházel. Prostě jsme byly každé odpoledne až do večera venku bez dozoru rodičů, které ani nenapadlo, aby se o nás báli, a nevzpomínám si, že by se někdy někomu z nás stal nějaký malér. Až na odřená kolena, oblečení špinavé od bláta, ohořelé obočí, sem tam nějaká havárie na kole.

Žádné sídliště na Spořilově ještě nebylo, to se začalo budovat až v šedesátých letech, a když jsme jeli na Václavák nebo jinam do centra, tak jsme říkali, že jedeme do Prahy. Ty výlety jsem měl rád, hlavně tehdy, když na programu byla návštěva Dětského domu, kam se chodilo na polárkový dort politý čokoládou a jiné laskominy. Nebo návštěva ulice V Kotcích s babičkou, která mi tam vždy něco za pakatel koupila! Největší radost mi udělala vojenská čepice s odznakem armády ČSR za pouhou jednu korunu! A já ji nosil několik let.

Všechno bylo fajn až na jednu maličkost. Od sedmi let mě rodiče nutili hrát na housle, což mě dost nebavilo. Dokonce natolik, že jsem jednou se smyčcem praštil vzteky do postele, až jsem ho zlomil. Sice jsem se pak vymlouval, že mi upadl, ale moc jsem si nepomohl. Manuálně zručný táta ho slepil a já musel vrzat dál.

Vedle hraní na housle jsem samozřejmě už trochu hrál i na bicí, což mně nějak šlo lépe a hlavně mě to bavilo. Úplně první počiny spočívaly ve hře v duu s Pepou Svobodou, spolužákem, který bydlel za rohem, seděl se mnou v lavici a byl to kamarád. Později veleúspěšný architekt, který například projektoval pro Michala Davida Divadlo Broadway. Bohužel zemřel před pár lety na rakovinu. Hrál na klavír a ještě jsme spolu absolvovali soutěž STM (Soutěž tvořivosti mládeže, poznámka pro ty, co to nepamatují), kde jsem hrál ještě na housle, ale neuspěli jsme. Také jsme společně často recitovali v různých pásmech, většinou pro důchodce a ROH (Revoluční odborové hnutí), což iniciovala naše paní učitelka, kovaná komunistka. Ale to mi tolik nevadilo, protože to nebylo spojené s tím otravným zkoušením a kroucením prstů do nepřirozených poloh.

V recitaci jsem býval hvězdou školních besídek, neboť jsem měl silný a zvučný hlas, který se výborně hodil k deklamování budovatelských básní. Rodiče mě chválili za hru ve školní kapele a byli rádi, že se kulturně vzdělávám, protože tak velela rodinná tradice. Hlavně táta byl spokojený, i on se muzice věnoval od dětství, protože jeho tatínek, můj děda, byl taky muzikant a měl před válkou svoji kapelu, tak zvaný šraml, kde měl můj otec možnost si také občas zahrát. Hrál velmi dobře na housle a na trubku. Tátův starší bratr Jeníček byl zázračné dítě a prý dirigoval dědovu kapelu už od čtyř let. Psalo se o něm i v novinách, protože lidé byli svědky, jak v divadle na klíně mé babičky dirigoval předehru k operetě Orfeus v podsvětí, kterou prý slyšel poprvé. Diváci byli šokováni jeho výkonem a koukali fascinovaně místo na jeviště pouze na něj. Ukazovali si, otáčeli se: „Podívejte se na to dítě!“

Babička mi popisovala, jak měla celá rodina odjet lodí do Ameriky, protože se ho ujal jako zázračného dítěte nějaký pražský mecenáš. Chtěl mu dopřát to nejlepší hudební vzdělání a už prý měli dokonce zakoupené jízdenky. Bohužel ale došlo k tragédii, když se malý umělec nedopatřením v pěti letech utopil ve Vltavě. Uprosil babičku, že se půjde v Holešovicích U Uranie, kde bydleli, podívat jen na chvilku s kamarády na rybičky k řece, a údajně tam po strkanici s kamarády spadl. Kluci se lekli a utekli, báli se to někomu říct. Neuměl ještě bohužel plavat, a tak ho vylovili až za dva dny. Byla to tehdy rodinná tragédie a babička tím byla poznamenaná na celý život. Po něm mi dali jméno Jan.

Babička Žižková mi také vyprávěla o mém dědovi, jak při produkci před ním nějaký provokatér schválně olizoval citron, což bylo pro hráče na dechový nástroj docela nepříjemné. Děda se však ukázal jako frajer, citron mu vzal, také si lízl a hrál na trubku bez potíží dál. Děda byl vůbec svérázný a tvrdý, babička mi vylíčila mnoho situací, kdy se s někým dokázal bez váhání porvat. I můj táta mi jednou vyprávěl, jak ho napadla partička nějakých gaunerů, děda se postavil zády ke zdi a křičel na něj: „Přines mi ten býkovec!“ Táta pro býkovec domů doběhl a děda je tam pak zpráskal jako psy.

***

Mým snem ale tehdy ještě kariéra muzikanta nebyla. Netoužil jsem po tom, hrát jednou v nějakém dobrém orchestru, vlastně mě to ani nenapadlo. Jako úplně malej kluk jsem hrozně chtěl mít psa a představoval si, že třeba jednou budu veterinářem, nebo ještě lépe psovodem, protože rodiče mi ho nikdy nepořídili. Asi nevěřili, že bych ho pravidelně venčil, neměli pro to pochopení a vždy se na něco vymluvili. Ale tohle jsem si v dospělosti už vykompenzoval, psy mám stále. Taky jsem jeden čas uvažoval, že bych jednou mohl být spisovatelem nebo žurnalistou, protože moje slohové práce ve škole bývaly hodně chválené.

Když jsem povyrostl a úvahy o budoucnosti byly na místě, chtěl jsem se stát chirurgem. Směřoval jsem k tomu od dětství, líbilo se mi, jaký respekt lékaři vzbuzují, i já měl často sevřený žaludek, když jsem šel třeba na očkování. Tehdy to chodilo tak, že se nás učitelé na konci školního roku ptali, čím bychom chtěli být. Já jednou řekl, že lékařem, respektive chirurgem a pak jsem to až do osmé třídy každý rok opakoval, protože jsem si to opravdu přál.

Nakonec bylo dobře, že jsem to časem přehodnotil. Jednou na zájezdě kdesi na Moravě jsme společně s Jitkou Zelenkovou ochořeli. Jitka tam zůstala, já musel z nějakých důvodů do Prahy, kde jsem navštívil jejího lékaře, popsal mu naše potíže a on nám oběma předepsal reparil, který mně hned na místě nitrožilně aplikoval a Jitce vzkázal, ať si to také nechá někde píchnout. Já měl ale pocit, že je to jednoduché, a po návratu na Moravu jsem lék Jitce aplikoval. Pak jsem ho chtěl píchnout i sobě, jenomže mi to jednou rukou nešlo a způsobil jsem si malou nekrózu. Byl to hrozný nerozum a nezodpovědnost a nedivím se, že mi za to posléze můj kamarád – lékař vynadal. Od té doby jsem nic podobného nezkoušel.

Ale ať jsem chtěl být čímkoliv, na muziku jsem se nikdy nevykašlal. Měli jsme se spolužáky na základce školní kapelu, já v ní hrál na bicí, což se nabízelo, protože malou soupravu jsem už měl a bavilo mě to. Hráli jsme písničky z repertoáru Beatles, Olympicu, Bee Gees… Ostatně nemohli jsme hrát nic jiného, všichni jsme tenkrát tyhle kapely milovali, hlavně holky, a my se na jejich slávě tak trochu přiživovali. Ani nevím, jestli to bylo dobré nebo ne, protože žádná nahrávka z té doby asi neexistuje, nicméně našim posluchačům, což byli hlavně spolužáci a naši učitelé, se to líbilo. Ale určitě to bylo i tím, že jsme neměli žádnou konkurenci. A táta to nikdy moc nekomentoval. Nebral v té době moje bubnování vážně, ani neměl pocit, že bych měl nějaké velké nadání. Když mě někdy slyšel bubnovat, jen shovívavě mávl rukou: „On na to není, protože nehraje dobře virbl.“ To ale byla čistě technická záležitost a s talentem to vůbec nemělo nic společného.

***

Možná bych se bubeníkem nikdy nestal, kdyby nedošlo k jedné události, která v podstatě nebyla nijak dramatická, nicméně zafungovala v mých plánech do budoucnosti jako výhybka. Blízko nás na Spořilově bydlel pan spisovatel a režisér Jarek Malý, manžel kamarádky a vrstevnice mé maminky, který spolupracoval s Československou televizí. Konkrétně se podílel na pořadu pro děti Vlaštovka, který se vysílal každou sobotu, a to pouze živě. Tehdy ho uváděla Olga Čuříková, která měla laskavý hlas, byla krásně upravená a stále se příjemně usmívala.

Pan Malý jednou přišel s nápadem, aby tam táta přišel pohovořit o bicích nástrojích, něco tam zahrál a vzal s sebou i mě, abych i já na bicí něco předvedl. Věděl o mně a znal mě ze spořilovských dětských šibřinek, kde jsem hrál nejprve na housle a posléze i na bicí. Chtěl, abych jakožto mladý kluk něco na bicí soupravu zabubnoval, když se jedná o pořad pro děti. Táta mu tedy vyhověl, i když o mně neměl valné mínění, ale i pro něho bylo příjemné objevit se v televizi, promluvit o historii bicích nástrojů a nebýt jen součást orchestru, a tak na to kývl. Něco jsme si lehce nacvičili a já zahrál pouze pár growů-doprovodů.

Pro tátu to žádný mimořádný zážitek nebyl, seděl za bicími denně, ale u mne došlo k životnímu zlomu. Už v tom studiu pod grilem tehdejších lamp, které hodně hřály, se rozpustil svůj letitý sen o bílém plášti chirurga a já zničehonic začal toužit po něčem jiném. Nedovedl jsem to v tom okamžiku ještě pojmenovat, ale chtěl jsem dělat něco takového, čeho jsem byl v tom živém vysílání nejen svědkem, ale i účastníkem. Zalíbilo se mi před kamerou a za bicími, protože mě tehdy za moji hru všichni chválili, bylo mi necelých čtrnáct a já si připadal jako vítěz. I když jsem žádnou medaili nedostal, přesto jsem poznal něco, co nemá jméno. Někdo tomu říká kouzlo světel ramp, někdo magie jeviště, někdo okouzlené oči před vámi. Poznal jsem i při této příležitosti mnou obdivovaného Karla Svobodu z Mefista s jeho krásnou ženou Šiškou, v té době manekýnou, jak se tehdy říkalo dnešním modelkám, a zalíbilo se mi předvádět se.

Od té doby už to bylo v mé hlavě uspořádáno jinak. Už jsem nechtěl na gymnázium, kde jsem se měl připravit na studium medicíny. Chtěl jsem být muzikant. Ovšem ne houslista, ale bubeník. Táta se tomu sice dost divil, ale moc dobře věděl, že nějaký talent mám, a už přestal říkat, že na to nejsem. Když jsem si doma někdy za bicí sedl a něco zkoušel, přestával se shovívavě usmívat, ale pomalu mi začal radit a opravovat mě. Pochopil, že to myslím vážně, a začal to akceptovat. Pamatuju se dobře, jak byl překvapený, když jsem sám přišel na to, jak hrát synkopicky velký buben. Poslouchal jsem u nás na zahradě nějaký rockový, tehdy se říkalo beatový, song z rádia a zkoušel jsem si vlastně základní koordinační cvičení, o čemž jsem v té době neměl ani ponětí. Tátovi jsem to pak zahrál a on žasnul.

Chodíval jsem občas do divadla Rokoko, kde hrála tehdy pro mě naprosto mimořádná kapela Mefisto. Strefil jsem se do slavné doby této scény, kdy tam byl ředitelem Darek Vostřel a na pódiu se objevovaly hvězdy, které zářily dlouhá desetiletí a mnohé z nich záři ještě dnes. Tenkrát Mefisto doprovázelo Waldemara Matušku, Helenu Vondráčkovou, Martu Kubišovou, Václava Neckáře, Karla Štědrého, Evu Pilarovou, Pavlínu Filipovskou, Hanu Hegerovou, Karla Hálu…

To mě opravdu bralo upřímně řečeno mnohem víc, než malá kapela Václava Hybše, kde tehdy hrál táta, ovšem i ta byla nesmírně populární a kvalitní, to bezpochyby. Jenomže Mefisto mělo takový „zápaďácký šmrnc“, u nás ojedinělý, a byl to big-beat, který mě daleko víc přitahoval než tátův jazz. Všichni v černém, s černými brýlemi a hlavně jejich muzika byla perfektní. Jeden skvělý muzikant vedle druhého. Petr Kaplan, jemuž se říkalo „Pete“, s kytarou a foukací harmonikou, Karel Svoboda za klávesami, Ota Jahn se sólovou kytarou, František Kopal se saxofonem, Zdeněk Rytíř s baskytarou, za bubny Milan Vobliza. Později s nimi hrál na sólovou kytaru dnes už náš kamarád Pavel Říčař, který emigroval v roce 1969 do Německa a dodnes žije v Mnichově. Je zvláštní, jak to osud někdy zajímavě zrežíruje, protože před časem jsem si od Milana ty jeho legendární bubny Tama koupil, dokonce i s tím nápisem Mefisto. Milan byl mimochodem jeden z prvních, který mě vyzval k napsání těchto mých vzpomínek.

S Pavlem Říčařem jsme s mými kolegy Františkem Rabou, Lvem Rybalkinem a Charliem Blažkem natočili ve studiu Petra Jandy v roce 2001 CD „The Long Way to Heaven“, americký countryrock, které Pavel anglicky nazpíval. Vokály zpívaly moje budoucí manželka Olivie a dcera Kristýna. Dodnes jsme velcí přátelé a pokaždé, když se Pavel se svou ženou Danielou objeví v Praze, tak se sejdeme.

Seděl jsem, podupával si do rytmu, čehož si můj otec velice všímal, a poslouchal jsem nadšeně jejich muziku. Jednoho dne jsem doma rodičům striktně oznámil, že s houslemi končím, že budu už jenom bubnovat. Kupodivu neprotestovali, nějak tušili, že se k tomu schyluje, jen mi řekli, ať si to s panem profesorem vyřídím sám, že už jsem na to dost velký. To mě zaskočilo, protože něco takového jsem nikdy nedělal a ani jsem nevěděl, jak to mám říct. Příjemné mi to nebylo, nicméně hned při další hodině jsem si před pana profesora Rovenského, který byl houslistou v karlínském hudebním divadle, odhodlaně stoupl a oznámil mu, že už se na housle učit nebudu. Trochu jsem zalhal, když jsem řekl, že to nestíhám, ale pan profesor jen pokýval hlavou a ani mi to nerozmlouval. Byl neskutečně laskavý, měl pro své žáky pochopení, dokonce pak rodičům řekl, jak pěkně jsem mu to vysvětlil a prý jsem se dokonce omluvil.

***

Možná to způsobily nějaké geny, které do té doby tvrdě spaly, ale najednou se probudily a já chtěl být bubeníkem. Prostě ze dne na den jsem o ničem jiném neuvažoval. Bylo mi jasné, že toho ještě moc neumím, že hraní ve školní kapele nic neznamená. A tak jsem se snažil cvičit a co nejčastěji hrát, abych se něco naučil. Tehdy už mě občas táta učil rozdělení a notaci, začal mi radit a trochu mě vyučovat. Hlavně synkopy Dante Agostiniho, ze kterých učím i já dnes své žáky, protože mu to bylo nejblíže. Byl přece jen hlavně jazzman a velký životní fanda jazzové muziky. Společně jsme doma poslouchali velké kapely a různá sóla vynikajících světových bubeníků, hlavně Buddy Ritche, který měl famózní techniku a strhující drive. Později jsem ho viděl živě na koncertu v pražské Lucerně jako žák prvního ročníku konzervatoře a byl to pro mě dodnes ten největší hudební zážitek.

Beatové skupiny táta nemusel, tak jsem je chodil poslouchat z kotoučáku ke kamarádovi Honzovi Šindelářovi, který byl velký fanda big-beatu. Bydlel za rohem a já u něho doslova nasával tvrdou hudbu – Led Zeppelin, Cream, Deep Purple, Jimi Hendrixe a mnoho dalších.

To už jsem věděl, že chci studovat na konzervatoři, a tlačil jsem pořád na tátu, aby mi pomohl s přípravou na talentové zkoušky. Tak se také stalo a na podzim mě táta vzal k panu profesoru Vladimíru Vlasákovi, pedagogovi na Státní konzervatoři a vedoucímu skupiny bicích nástrojů v Symfonickém orchestru hlavního města Prahy.

Pan profesor chtěl, abych mu předvedl, co umím, tak jsem se do toho pustil. Jenomže tatínek mě učil hlavně synkopy, které byly od samotného základu už poněkud vzdálené, takže jsem dost vyhořel. „Talent máš, to ano, ale chybí ti elementární rytmus Metoda Doležila, což je základ,“ sdělil mi pan profesor a varovně dodal, že moc času do přijímacích zkoušek nemám. Také mě vyzkoušel z hudební teorie, což byl průšvih, a z dějin hudby taktéž. To byla ta pravda, zkoušky měly být někdy v dubnu, já za ním byl na podzim, takže na nastudování teorie a spousty dalších věcí jsem měl zhruba pět měsíců.

Táta pochopil, jak moc mi na tom záleží, a našel mi učitele hudební teorie. Jmenoval se René Hokův, doporučil nám ho přímo pan profesor a byla to dobrá volba. Renda studoval 5. ročník konzervatoře a po úspěšném konkurzu působil celý život v SOČRu v sekci bicích nástrojů i jako tympánista. A stali se z nás kamarádi.

Během té krátké doby mě opravdu naučil mnou silně zanedbanou hudební teorii, a když mě táta před přijímacími zkouškami poslal ještě jednou za panem profesorem Vlasákem, byl už mnohem spokojenější. Jednak jsem se díky každodenní přípravě s tátou naučil elementární rytmus pana Metoda Doležila a ovládal jsem už stupnice, obraty akordů, intervaly, sluchovou analýzu a měl částečné znalosti dějin hudby.

K přijímacím zkouškám jsem se dostavil poměrně dobře připravený a strašně jsem si přál, aby to vyšlo. Jenomže téhož roku brali na bicí pouze jednoho studenta a já skončil třetí. Byl jsem z toho zdrcený, máma mě utěšovala a táta se s tím svěřil Václavu Hybšovi, v jehož orchestru hrál. Ten byl mnohem zkušenější než táta, věděl, jak to na školách chodí, a poradil nám, bychom se odvolali. My o takové možnosti vůbec nevěděli, ale hned jsme to udělali. Byla to naděje a ty dny čekání na rozhodnutí už bych nechtěl prožít znova. Ale vyšlo to a já se do školy dostal. Od té doby si říkám, jak je dobré mít vedle sebe lidi, co dovedou v pravý čas poradit. Kdyby nebylo Václava Hybše, kdo ví, jak by to se mnou dopadlo.

Začal jsem tedy studovat a od začátku mě to strašně bavilo. Zřejmě to na mně bylo vidět, protože asi tři měsíce po mém přijetí pan profesor Vlasák řekl, že by to byla opravdu národní škoda, kdybych se na školu nedostal. Faktem je, že z nás tří, co jsme byli v ročníku a hru na bicí vystudovali, se tím živím už dnes jenom já. Můj největší kamarád z konzervatoře Miloš Kozelka hrál léta v orchestru FOK, ale nakonec sám odešel. Skončil v hudebním studiu, které vlastní se svým bratrem, a točí různé reklamy, hudby a nahrávky a je spokojený. Je totiž svým pánem. O dalším spolužáku Jiřím Oplištilovi jsem už nikdy neslyšel.

NA KONZERVATOŘI JSEM BYL ŠŤASTNÝ

Vím, zní to divně, když někdo řekne, že školu miloval a každý den se do ní těšil. Ale u mě to tak bylo. S konzervatoří začala éra mé radostné školní docházky…

Byl jsem šťastný, že jsem se na konzervatoř dostal, a vážil si toho velice. Často si na sebe coby studenta vzpomenu, když dnes sám na konzervatoři učím a pozoruji své žáky. Miloval jsem pohled od Rudolfina na Vltavu, Hradčany a vltavské nábřeží. Stejně jako tehdy, i dnes je daleko více žadatelů než těch, co mohou být přijati, ale přesto některým přijatým šťastlivcům brzy dojde dech a nevydrží. Naštěstí se to přihodí málokdy. Škola je přestane bavit, mají absence, nosí omluvenky, nebo spíš jen výmluvenky. Baví je sice hra na nástroj, kvůli kterému se na školu hlásili, ale ne už tak škola celá, což představuje komplexní hudební vzdělání, včetně odborných předmětů, jako je harmonie, hudební formy a tak dále. Najdou se i tací, kteří musí být ze školy nakonec vyloučeni, protože jim připadá příliš náročná, nebo látku zkrátka nezvládají. Odkráčejí i se svým talentem a nikdo jim to nedokáže vymluvit, ani jejich nešťastní rodiče. Nikdy nezapomenu na jednoho tatínka, jehož syn byl po několika důtkách a varováních ze školy vyloučen i přes nesporný talent. Tatínek byl přesvědčený, že syn brzy bude litovat, ale napravit se to nedá. Konzervatoř pro studenty třetího věku neexistuje.

Každopádně my jsme byli tehdy jiní, o něco nám šlo, chtěli jsme se prosadit a něco dokázat. A některým se to opravdu povedlo. Například mojí spolužačce Lence Filipové, která studovala hru na klasickou kytaru a také ráda a dobře zpívala, hlavně nás tím bavila o přestávkách. Nebo Stanislav Procházka mladší, syn stejnojmenného zpěváka dechovky. Na konzervatoři vystudoval hru na kytaru a zpěv, později měl vlastní skupinu a dobře rozjetou kariéru, jenomže přišla zákeřná nemoc a byl konec. Byl to slušný a milý kluk, kamarád, měl jsem ho rád. Výrazný byl i Pavel Horáček, syn slavného zpěváka z Národního divadla. Vzal si naši spolužačku Hanku, také zpěvačku, se kterou jsme chodili na povinný klavír i s kontrabasistou Zdeňkem Bendou. A to k paní profesorce Macourkové. To byla moc krásná a voňavá dáma, vždy to v její třídě krásně vonělo a až později jsem se dozvěděl, že byla manželkou velice slavného scenáristy Miloše Macourka, který připravoval a točil super filmy s panem režizérem Václavem Vorlíčkem. Později se Pavel Horáček stal stejně jako jeho otec slavným a hodně obsazovaným zpěvákem Národního divadla a udělal velkou kariéru.

Nemohu opomenout legendárního Jiřího Hoška, vynikajícího violoncellistu, který byl léta sólistou v SOČRu a později dlouholetým docentem na HAMU v Praze. Je to člověk neuvěřitelně činorodý, všestranně nadaný a hýřící dobrou náladou, včetně výborných vtipů. Nejraději mám jeho hlášku: „Já už jsem ve věku, kdy mi hudba přestává vadit.“ Hrál od dětství dobře i na klavír a stihl vedle vážné hudby založit country kapelu Wyjou, později Newyjou, kde byl kapelníkem a hráčem na klavír. Vystřídalo se v ní mnoho výborných hudebníků a zpěváků, z nichž asi nejznámější je Šárka Rezková. Také jsem si s nimi jednou zahrál jako záskok na koncertu v Malostranské besedě. S Jirkou jsme se kamarádili od prvního ročníku konzervatoře, často jsme se navštěvovali i s rodiči, protože naši otcové spolu také svého času hráli, například v kavárně Vltava, a byli dobří přátelé. Otec Jirky byl výborný kontrabasista ze SOČRu a jeho maminka prošla jako dítě koncentračním táborem Terezín a jako jedna z mála přežila a stala se z ní významná akademická malířka. Režisér Miloš Zvěřina o ní natočil dokumentární animovaný film Helga L-520 a dnes píše knihu svých memoárů.

Vzpomínám si, jak jsme s Jirkou hráli na horách v nějakém hotelu, dokonce za malý honorář, když jsme tam byli v prvním ročníku konzervatoře na školním lyžařském zájezdu. Jirka se vyznamenal tím, že sotva se chytil kotvy vleku, upadl na břicho a vyryl svým tělem ve sněhu brázdu vedoucí až na vrchol kopce, samozřejmě za jásotu a pokřiku nás ostatních. Pak jsme mu chvíli říkali baťoh.

Později jsme spolu hráli také na šibřinkách ve spořilovské sokolovně, ještě s mým spolužákem Milošem Kozelkou, který mi rozmluvil můj životní sen, ale k tomu se teprve dostanu. Jirka je úžasný organizátor, znalec a propagátor hudby. Založil svůj vlastní hudební festival, který se jmenuje Žižkovský podzim a v roce 2001 jsem tam hrál se svým tátou v prostorách Vojenského muzea na Vítkově. Jirka náš koncert nazval „Jan Žižka opět dobývá Vítkov“. Nicméně vedení muzea se ohradilo, že Jan Žižka Vítkov nikdy nedobyl. No dobře, nedobyl, ale každopádně tehdy v roce 1420 útok rakouských a míšeňských křižáků odrazil. A já se tam po několika letech zase vrátil, když jsem tam během Jirkova festivalu hrál se svou ženou Olivií, Frantou Rabou a Lvem Rybalkinem. V úzkém kontaktu jsme stále.

Další z mých spolužáků, již zmíněný Zdeněk Benda, studoval hru na kontrabas, a to u svého tatínka, který učil nejen na konzervatoři, ale později hlavně na AMU. Zdeněk byl můj dobrý kamarád a trávili jsme spolu hodně času. Bydlel totiž v Davli a my měli hned vedle nahoře na skále v Olešku chatu. Jakmile jsme tam přijeli, šel jsem pěšky za Zdeňkem a vyrazili jsme spolu na ryby. Jeho tatínek navrhl, aby mi Zdeněk ještě přehrál nějakou etudu na kontrabas a já ze slušnosti souhlasil. Zdeněk na mě však vrhl hrozný pohled, jako – co blbneš, to ti teda děkuju –, leč zahrát musel, přestože by se už radši viděl s prutem u řeky. Bendovi patřili v Davli ke starousedlíkům. Zdeňkův dědeček tam provozoval hostinec, pochopitelně se jmenoval „U Bendů“, a za první republiky byl v Davli starostou. A jeho tatínek prý původně chtěl studovat hru na housle, ale když se u zkoušek seznámil s Josefem Sukem, svoje rozhodnutí přehodnotil a začal se učit na kontrabas. Byla to šťastná volba, protože byl natolik dobrý, že hned po studiích získal místo v České filharmonii, kde tenkrát dirigoval Václav Talich, a to se hned tak někomu nepoštěstí. Také jeho syn a můj kamarád Zdeněk se již v mladém věku stal filharmonikem a pokračoval ve stopách svého táty. Měl jsem moc rád celou jejich rodinu, tatínka, Zdeňka, jeho maminku, mladšího bratra Martina a jejich babičku, která určovala, komu se ulovené ryby rozdají.