Hartwig Hausdorf

MEDICÍNA DOBY KAMENNÉ

LOGO ZÁHADY

Hartwig Hausdorf

MEDICÍNA DOBY KAMENNÉ

Neuvěřitelné operace pravěku

EUROMEDIA GROUP

Hartwig Hausdorf

STEINZEIT-MEDIZIN

Copyright © 2018 by Ancient Mail Verlag Werner Betz

Alle Rechte vorbehalten

www.ancientmail.de

Translation © 2020 by Vladimír Čadský

ISBN  978-80-242-6396-0

Úvod                    

Zcela mylné představy

Ruku na srdce, vážené čtenářky a vážení čtenáři: Co vás napadne, když uslyšíte pojem „doba kamenná“? Vynoří se vám hned před duševním zrakem obrázky megalitických (z řeckého mega – „velký“ a lithos – kámen, tedy „velké kameny“) staveb, jež často váží stovky tun a naplňují nás dnes nejen nekonečným respektem, ale také spoustou nezodpovězených otázek?¹ A hned potom archaicky vypadající scénáře, v nichž divocí pralidé vyrážející divoké skřeky křepčí okolo plápolajících ohňů? To je ten pravý obrázek, jak si dodnes představujeme život lidí na naší planetě před pár tisíci roky. Mohu vás už teď s naprostou jistotou ubezpečit, že takové představy jsou veskrze mylné a překonané a že s realitou nemají zhola nic společného. Kdepak, bohužel to není tak jednoduché. A náš obrázek dějin vůbec vyžaduje naléhavě přepracovat.

Druh Homo sapiens v sobě skrývá plno tajemství. Už samotný pravěký člověk je spjat s otázkou, jak se jím vlastně stal: určitě je víc než jen dnešním „produktem“ evoluce, která pravděpodobně probíhala docela jinak, než nás učí přírodní vědy. Začíná to už dlouhou dobu postulovanou tezí, že neandrtálce kdysi vytlačil a nakonec „vystřídal“ mnohem „modernější“ kromaňonský člověk. Na jih od nejvýznamnějšího přístavního města Izraele, Haify, je v pohoří Karmel přírodní rezervace Nahal Mearot. V tamějším wádí al-Mughara se nachází několik jeskyní, v nichž byly objeveny prastaré lidské fosilie. Ty jsou už od konce dvacátých let minulého století cílem archeologických vykopávek. Ve vrstvách usazenin silných až 25 metrů byly nalezeny odkazy na permanentní osídlení po dobu půl milionu roků.

Společná cesta

V Nahal Mearotu se podařilo identifikovat tři paleolitická (ze starší doby kamenné pocházející) kulturní období: acheuléen (před zhruba 500000 až 400000 lety), acheulo-jabrudské období, jež po acheuléenu trvalo asi 150 000 let, a moustérien. Poslední období začalo přibližně před 250 000 lety a skončilo někdy před 50000 lety. V této době, která se počítá do střední doby kamenné, obývaly jeskyně pohoří Karmel malé populace 25 až 50 jedinců, kteří vyráběli nástroje a společně vyráželi na lov. Vedle lidských pozůstatků se zde nalezly kosti jelenů a gazel, ale také hrochů a dnes vymřelých velbloudů.

Nejpřekvapivějším objevem kulturní epochy moustérienu v Karmelu však bylo, že tam spolu v míru žily dva naprosto rozdílné lidské druhy. V jeskyních Kabara u Zichronu Jákov a v jeskyních Tabun a Gedi byly nalezeny jak kostry moderních lidí kromaňonského typu, tak i neandrtálců. Nahal Mearot je dodnes jediným známým archeologickým nalezištěm, kde šly oba druhy v rozporu s obecně přijímaným vědeckým názorem společnou cestou.²

Navštívil jsem toto místo, roku 2012 zařazené do světového kulturního dědictví UNESCO, v březnu roku 2017. Skutečně stojí za zhlédnutí. Všechny vykopávky jsou otevřené návštěvníkům. Na vstupech do jeskyní jsou v životní velikosti vymalovány výjevy z každodenního života prehistorických lidí, zachycených přinejmenším z tradičního pohledu bádání o pravěku. Když už „pralidé“ čekají na návštěvníky zahalení v kůžích, alespoň bylo skoncováno s jedním starým antropologickým dogmatem: Že se totiž neandrtálci po objevení pokročilejšího kromaňonského člověka jednoduše tiše vytratili a beze stop vyklidili jeviště života. Proto bychom měli tuto dlouho platnou „jistotu“, že neandrtálci z našeho světa zmizeli, pokládat za překonanou. Je mnohem pravděpodobnější, že se smísili se člověkem moderního typu a obohatili ho svými geny.³ Ve prospěch tohoto závěru by hovořil jeden kosterní nález, učiněný roku 2000 v Portugalsku. Kosti pocházejí z velice mladého člověka – proto se nález označuje jako „dítě z Lapeda“. Co však způsobilo ve vědeckých kruzích opravdový rozruch, je fakt, že bytost vykazuje zřetelné znaky jak neandrtálce, tak i moderního člověka!

Stále mezi námi?

Nemenší hádankou je jeho stáří, které bylo přibližně stanoveno na 24000 let.⁴ V tu dobu by ovšem podle platného vědeckého názoru už neměl žádný neandrtálec žít. Oficiálně neandrtálci vymřeli před zhruba 40000 roky.⁵ Plodili snad místo toho čile potomky s kromaňonci? Nálezy v izraelské Nahal Mearot hovoří jasně ve prospěch této možnosti. Anebo zde byli mnohem déle, až do našich moderních časů? Člověk je skoro v pokušení vzít tuto možnost do úvahy, když si vzpomene na pár jedinců, kteří žili v severní Africe až do poloviny 20. století. Máme na mysli Hassua (také Azzo), „živoucího neandrtálce“, jehož tajemství se nikdy nepodařilo rozluštit. Narazili na něj roku 1931 v říčním údolí Dadés na nejzazším jihu Maroka, kousek od městečka Skoura. Hassu byl podivínský samotář, který spal na stromech a v jeskyních, živil se datlemi, bobulemi a hmyzem a běhal docela nahý. Obyvatelé tohoto kraje sousedícího se Saharou o něm mluvili jako o „divém idiotovi“, v neposlední řadě i kvůli jeho podivnému vzhledu. Rysy jeho tváře se nedaly přiřadit k žádné známé lidské rase. Místo toho čelo se silně klenutými nadočnicovými oblouky nápadně připomínalo fyziognomii neandrtálce. Ale na rozdíl od něho nepoužíval žádné nástroje a jeho řeč byla nesrozumitelné drmolení.

V následujících letech se po Hassuových stopách vydávali stále další badatelé, fascinovaní představou, že snad narazili na pravěkou bytost žijící mezi námi. Jedním z těch, kteří se hádankami opředenou bytostí zabývali, byl francouzsko-německý etnolog a archeolog profesor Marcel Homet (1898–1986). Ten vyhledal Hassua ve válečném roce 1942 a ještě téhož roku o něm napsal stručné pojednání.6 Později zveřejnil fotografie a pár řádek ve svém standardním díle Synové slunce.⁷ Ještě známějším se Hassu stal několika publikacemi jihotyrolského autora populárně-vědecké literatury Petera Kolosima (1922–1978).8, 9

V srpnu 1971 vyslala italská výzkumná organizace Assoziazione Studi Preistorici Internazionale (ASP) do severní Afriky expedici, aby zjistila o „živém neandrtálci“ více. Výzkumné cesty se vedle antropologa dr. Alfreda Guilleta zúčastnili členové Roberto Czeppel, Renzo Franco, Marco Marchetti a Mario Zanot. Bohužel však přišli pozdě. Hassu už mezitím zemřel. Ale alespoň zjistili, kde nalezl místo posledního odpočinku.

Poslední příbuzní

Cesta zavedla expedici do oázy Sidi Fillah – na okraj Sahary, kde se v létě rtuť teploměru šplhá přes 50 stupňů Celsia. Od představeného vesnice se badatelé dozvěděli, že „poslední neandrtálec“ je pohřben právě tam. Jeho tělesné pozůstatky jsou však nedotknutelné, a tak se dalo očekávat, že vesnické společenství bude ostřížím zrakem dbát na dodržování tabu. Exhumace by tehdy stejně neměla valný význam. Dnes ovšem, v době genových výzkumů, by věc pochopitelně vypadala docela jinak.

Přesto měl náčelník vesnice pro účastníky expedice připraveno ještě jedno nečekané „překvapení“. Hassu očividně nebyl posledním svého druhu. Mohl tak Italům ukázat ještě dva žijící příbuzné – možná Hassuovy potomky. Byly to dvě sestry jménem Hisa a Herkaia, které lidé v oáze pokládali za méněcenné a nechávali je proto vykonávat jen nižší, hrubé práce. Také u obou žen byly hned nápadné ubíhající čelo a ubíhající brada i silně vyvinuté nadočnicové oblouky lebky. Ty nebyly sice natolik výrazné jako u Hassua, ale možná to byl výsledek smíšení s „normálními“ domorodci. Stejně jako nahého podivína nebylo možno ani Hisu a Herkaiu, přestože se pravidlům svého okolí přizpůsobily daleko lépe, přiřadit k žádné ze známých etnických skupin v kraji.⁹

Měli badatelé před sebou opravdu poslední žijící neandrtálce? Nebo se jen projevily zasuté prehistorické geny, které poznamenaly zjev těchto lidí? Jsem si jistý, že náhodě nebo nějaké „hříčce přírody“ tento ominózní fenomén přisoudit nelze. Hádanku by mohla určitě rozluštit analýza DNA, kterou by bylo možno po padesáti letech stále ještě odebrat. Ale překážek je příliš mnoho…

Malé hlavy, velké hlavy

Člověk je samá hádanka a tajemství, jak jsem konstatoval už úvodem. To se ve zvláštní míře týká té části našeho těla, která je sídlem osobnosti, inteligence a individuality. Tedy hlavy. Neustále se tvrdí, že spolehlivým měřítkem je obsah naší lebky, a tedy i velikost našeho mozku. A skutečně lze četnými nálezy lebek hominidů doložit neustálé zvětšování doprovázené nárůstem dovedností. Ale co by to bylo za pravidlo bez příslovečné výjimky?

Velká hlava rovná se velký mozek rovná se hodně rozumu. A opačně tedy malá hlava, malý mozek, málo rozumu? Co vás nemá! Neboť jako by měly toto dogma zbořit, objevily se roku 2004 fosilní pozůstatky drobného Homo floresiensis, který až do doby před 12 000 lety obýval indonéský ostrov Flores – po němž má jméno.

Paleontologové australsko-indonéského týmu badatelů narazili na svazích vulkánu Kelimutu na uvedeném ostrově v Sundách na lidské kostry. Na tom by nebylo nic zvláštního. Ale tito malí lidé, kteří vymřeli koncem paleolitu, dosahovali tělesné výšky pouhých 90 až 100 centimetrů! Hlava těchto trpaslíků označovaných jako „hobiti“ měla přitom velikost grapefruitu. A objem mozku, který ukrývala, nepřekračoval zhruba 400 kubických centimetrů. To zhruba odpovídá průměrné velikosti mozku šimpanze. A přesto měl Homo floresiensis, jak jasně dokládají nálezy nástrojů i další stopy, zřetelně vyvinuté kulturní a intelektuální schopnosti. Navzdory nekompromisnímu zmenšování byl plnohodnotným zástupcem lidského rodu a v žádném případě to nebyl rachitický nebo degenerovaný idiot.10, 11 Být malý tak automaticky neznamená být hloupější.

Pro porovnání: „standardní příslušník“ druhu Homo sapiens se chlubí zhruba 1400 až 1600 kubických centimetrů „šedých buněk“. To je až čtyřikrát víc než u řečených trpaslíků. Tím byl v odborném světě předem naprogramován spor. Lidé z Floresu totiž svou jako grapefruit velkou hlavou porušovali elementární pravidla svatosvaté evoluční teorie. Rozpoutali tak říkajíc vzpouru proti darwinismu, uctívanému bezmála jako náboženská pravda. Vždyť až do jejich objevení platilo nenapadnutelné pravidlo, že vývoj člověka ke stále vyšším metám je neoddělitelně spjat s neustálým zvětšováním mozku. Jak mohly, u všech svatých, tyhle bytosti s miniaturními mozečky vyvinout schopnosti, které podle tradičního názoru vědců nebyly možné? Ale to nebylo všechno: mimořádně malí lidé z Floresu zkonstruovali řadu nástrojů pro denní použití. A na svůj ostrov museli někdy připlout na člunech. Což znamená, že plánování a cílevědomé jednání pro ně nebylo něčím neznámým.10,11

Okamžitě se vynoří nepříjemná otázka: Když se ukázalo, že takový poddimenzovaný aparát na myšlení bohatě stačí, tak proč s sebou vláčíme mozky čtyřikrát tak velké? Uvědomoval si vůbec Homo floresiensis, co způsobil již svou pouhou existencí nešťastným teoretikům evoluce?

Inteligentní bestie

Ti nemají v podobných případech náladu na žerty. Neboť jak známo to, co být nesmí, být nemůže. Proto také záhy mezi archeology vypukla vzrušená diskuse. Někteří se docela vážně ptali, jestli lze ty neuctivé trpaslíky vůbec počítat k lidskému rodu. Jednoduše zařadili vymřelý druh rovnou mezi opice.¹² Jiní se domnívali, že floreští lidé kolektivně trpěli patologickým zmenšením hlavy. Přitom naprosto opomíjeli skutečnost, že se malá lebka perfektně hodila ke zbytku těla.

Zmíněná choroba je známá pod názvem mikrocefalie. Charakterizuje ji mnohem menší hlava s adekvátně zmenšenou kapacitou mozku, ale stavba těla zůstává normální. V dobách, kdy ještě nebyla vynalezena neblahá ideologie politické korektnosti, se tomuto doprovodnému jevu jednoduše říkalo idiocie – dnes se mluví o „snížené intelektuální kompetenci“, přitom však tato šroubovaná slova znamenají totéž. Nedávno na sebe mikrocefalie opět strhla pozornost poté, co virus zika začal ve Střední a Jižní Americe nenávratně poškozovat mozky dosud nenarozených dětí ještě v matčině lůně.

Naproti tomu populaci Homo floresiensis netvořily ani opice, ani slabomyslní, mikrocefalií trpící rachitici. „Nedostatek“ těchto pralidí spočívá jen v tom, že je nelze mermomocí vtěsnat do schématu evoluční teorie.

V tom však nejsou jediní. Neboť ještě méně než neuctiví minilidé z indonéského sundského ostrova se do prefabrikované koncepce evoluce hodí i jeden docela odlišný druh. Ten by vlastně neměl vůbec existovat, neboť v porovnání s normálním Homo sapiens máme v tomto případě před sebou „inteligentní bestii“ s přímo ultramoderními anatomickými vlastnostmi.

Hloupá je na celé věci skutečnost, že i z tohoto typu lidí máme k dispozici opět jen fosilie. Jejich zástupci žili zhruba před 15 000 až 10 000 lety. „Homme de Mouillans“ – „člověk z Mouillans –, jehož pozůstatky byly vykopány na pobřeží severoafrických zemí Alžírska a Maroka, je prakticky neznámý i v odborných kruzích. V těchto zemích byla na několika místech nalezena menší sídliště, v nichž žilo vždy okolo sta jedinců, kteří tam byli také pochováni. Tento typ člověka se na jevišti dějin objevil natolik náhle, že se jeho původ ztrácí hluboko v šerém dávnověku. Přitom se vyznačoval bezpříkladně dokonalým zpracováním nástrojů denní potřeby, s jakým se v té době nesetkáme nikde jinde na světě.

Neuvěřitelně velký mozek

Tolik tajemnými je však nedělají jen jejich nástrojové kreace, ani skutečnost, že spolu s jejich kostrami byly nalezeny i kostry zvířat, která nepocházejí z afrického kontinentu.

„Člověk z Mouillans“ má totiž s odstupem to největší množství mozkových buněk, jaké kdy bylo u některého zástupce našeho druhu zjištěno. Jestliže novodobý člověk má v průměru 1400 až 1600 kubických centimetrů „šedých buněk“, pak u tajemných obyvatel prehistorického Maghrebu to bylo plných 2300 kubických centimetrů – tedy o celých 50 procent víc!

Tím však není jejich jinakost ještě vyčerpána. Přímo nepříjemně cize u nich vychází poměr lebky k obličeji. Lebeční báze byla zřetelně kruhovější než u dnešních lidí; z tohoto důvodu si i dospělí zachovali tvar lebky dítěte. V našem případě činí poměr mozkovny k obličejové části lebky tři ku jedné, u „homme de Mouillans“ to bylo pět ku jedné. Výsledkem bylo vysoké čelo a hluboko posazené oči, což obličeji trvale zajišťovalo dětské vzezření. Přesto měl velmi jemné rysy obličeje, které působily vyloženě „moderně“.

Jeho spodní čelist byla oproti naší o trochu menší, a stejně tak i zuby. U všech nalezených lebek chybí třetí molár. Tyto stoličky, obecně nazývané „zuby moudrosti“, se většinou prořezávají mezi 16. a 35. rokem života. V některých případech zcela chybějí. (Já sám jsem si pochybné „potěšení“ s těmito trapiči odpustil, což mi ušetřilo u tolika lidí časté nepříjemnosti spojené s jejich abnormální polohou a návštěvy u zubaře!) Podle názoru řady kraniologů – to jsou biologové, kteří se zabývají lidskou lebkou – jsou zuby moudrosti naprostým atavismem a v průběhu budoucího vývoje snad definitivně vymizí.

Ale vraťme se k „člověku z Mouillans“. Jeho tělesné detaily fyziognomicky odpovídají spíše vyvinutějšímu člověku budoucnosti než typu, který žil na konci paleolitu.

Ostatně, již zmíněný poměr mezi mozkovnou a obličejovou částí hlavy slouží jako spolehlivý ukazatel procesu růstu mozku. A znaky, které i v dospělém věku připomínají vývoj dítěte – u „člověka z Mouillans“ jsou ještě mnohem patrnější než u nás –, se označují pojmem pedomorfismus a patří k nikoli nedůležitým vlastnostem druhu Homo sapiens. Moderní antropologie například učí, že vývoji mozku napomáhá prodloužené dětství. Z toho plyne závěr, že civilizace je tím vyspělejší, čím déle trvá dětství jejích potomků.13 Podle této logiky bychom vlastně už museli být na sestupu. Puberta se totiž dnes u mladistvých dostavuje zřetelně dříve než před dvěma či třemi generacemi, takže se dnes hovoří o dřívějším tělesném dozrávání (ovšem zároveň se zpožďováním psychického vývoje).⁵

„Člověk z Mouillans“ byl najednou tady, bez jakýchkoli stop dřívější kultury, jež by mu předcházela. V jeho okolí není nic, co by uspokojivě vysvětlovalo jeho náhlé objevení. Ať už byl kdokoli či cokoli, obýval koncem paleolitu výhradně pár úseků pobřeží v Maghrebu. A zmizel stejně náhle, jako se objevil.14,15

„Bezešví“

Co to pobývalo před pár tisíciletími na severoafrickém pobřeží, to se už asi nikdy nedozvíme. Pouhý evoluční „rozmar přírody“, už předem odsouzený k vyhynutí? Člověk z dávné budoucnosti, který o pár set tisíc let přeběhl svou dobu? Anebo se máme rovnou uchýlit k mnohem exotičtějším vysvětlením? Dokud vědecký mainstream ignoruje nálezy jako tento, nesmíme se divit, když nejdobrodružnější spekulace padají na úrodnou půdu a mohutně tam bují.

Zůstaňme ještě chvíli ve stejném geografickém prostoru. Již více než dvacetkrát jsem navštívil malý středomořský ostrov Maltu, který je skutečným muzeem pod širým nebem s nespočetnými pozůstatky z prehistorických časů. Přesto jsem se rychle rozloučil s představou, že tam navštívím všechno, co by mě mohlo speciálně zajímat. Uvědomil jsem si to najednou, když jsem na přelomu let 2015/2016 sledoval americký televizní seriál, zabývající se nevyřešenými hádankami minulosti. V této epizodě byla ukázána řada lebek, které byly nalezeny ve slavném hypogeu v Hal Saflieni – což je památka na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO a zároveň největší archeologická pozoruhodnost Malty. Podle pořadu leží lebky v Archeologickém muzeu v La Valettě, ale veřejnosti přístupné nejsou. Jedna z nich nemá mít dokonce žádné lebeční švy, což je z fyziologického hlediska zhola nemožné. Moje zvědavost byla vybuzena na nejvyšší míru.

Tyto švy většinou tvaru zubatých čar – lékařsky správné označení zní sutura, tedy kostní šev – jsou pojivu podobné spoje sousedních lebečních kostí. Při narození nejsou jednotlivé kosti mezi sebou ještě spojeny, takže se mohou vzájemně posouvat; hlava novorozence by jinak neprošla úzkými porodními cestami. V průběhu prvních dvou let života začínají sutury srůstat a jednotlivé kostní destičky do sebe „zapadnou“ a vytvoří celek.16,17 Absence těchto švů by znamenala, že lebka vznikla rovnou jako jeden celek. To by ovšem znemožnilo normální porod.

Ale vraťme se na Maltu. Moje zvědavost byla vzbuzena, a tak jsem nasadil všechny páky, abych mohl lebky předvedené v televizi vidět. A skutečně. Jen pár dní předtím, než jsem počátkem dubna 2016 odletěl se skupinou svých čtenářů na ostrov, jsem držel vytoužené povolení v rukou. 12. dubna bylo čekání u konce. Příjemná a vstřícná ředitelka muzea vyhradila přímo pro nás místnost v druhém patře. Společně s asistentkou přinesla ze sklepa nahoru velké červené plastové boxy, v nichž bylo celkem šest lebek. Ty všechny pocházely z uvedeného hypogea a jejich stáří bylo určeno na 7000 až 8000 roků.

Schůzka v San Pedru

Opatrně, kousek po kousku zdvihala ředitelka muzea lebky z krabic a jednu po druhé nám je ukazovala. Když přišla řada na tu, kterou jsem znal z televize, prohlédl jsem si ji hodně podrobně, abych odhalil případné anatomické zvláštnosti. Na vnější straně lebky jsem opravdu neviděl žádné švy. Když jsem však ředitelku poprosil, aby lebku otočila, abych mohl spatřit i její vnitřek, byly švy na vnitřní straně docela zřetelné.

Co to mělo znamenat? Před námi neležela žádná genetická odchylka, ani její nositel nepocházel odkudsi z vesmíru, jak bylo v americkém seriálu naznačeno. Spíš šlo o někoho, kdo zemřel ve vyšším věku – v takovém případě mluvíme o „zralosti“ dané věkem a jeho lebeční švy byly natolik vzájemně propojené, že zvenčí už nebyly patrné. Takže (bohužel) nic neobvyklého. Při vytváření a srůstání sutur totiž existuje veliká šíře variant a forem, které se však všechny stále pohybují v mezích normy.18

A přesto nebyla moje očekávání rozhodně zklamána. Právě naopak, protože prohlídka lebek v muzeu v La Valettě mi nachystala ještě jedno překvapení, a to daleko senzačnější. Ale o tom více v jedné z následujících kapitol.

„Bezešvá“ lebka z hypogea, z níž se nakonec vyklubal naprosto normální zástupce svého druhu, nebyla mým prvním setkáním se zvláštnostmi takového typu. Koncem února 1996 jsem se dostal do San Pedra de Atacama, tristního hnízda ve velké solné poušti na severu Chile. Pro normální turisty není v San Pedru nic pozoruhodného. Jediné, co stojí za návštěvu, je malé muzeum, které v sedmdesátých letech založil jeden páter z místní misie, jinak nadšený archeolog amatér. Tvrdil, že na svých poutích krajem narazil na mumie, jejichž rysy tváře charakterizoval jako „nepozemské“.19 Tajemství, kde asi tyto pozůstatky našel, už zůstane neodhaleno.

Padre Gustavo Le Paige, jenž odešel na věčnost 19. května 1980, si je vzal s sebou do hrobu. V každém případě je v Museo Arquélogico R. P. Gustavo Le Paige 5000 pěkně srovnaných lebek z nejrůznějších minulých dob. Mnohé z nich mají speciální deformace, pojednání o nich tvoří rovněž obsah jedné z pozdějších kapitol. A jeden z exemplářů uložených zde, ve sklepě Archeologického muzea v San Pedru de Atacama spolu s tisíci dalších pěkně vyrovnaných v policích, mě hned upoutal. Nemá žádné sutury, tedy švy mezi lebečními kostmi. Ty jsou přitom na lebkách vpravo i vlevo dobře patrné, takže náš exemplář vypadá ještě exotičtěji. Představil jsem artefakt v jedné ze svých knih a provokativně jsem se ptal, jestli zde nemáme co činit s jakýmsi druhem manipulace, v šerém dávnověku provedené neznámými inteligencemi, které přilétly z hlubin kosmu.20 „Božské“ zásahy „bohů“, kteří „bohy“ nebyli, ale jen je za ně považovali naši prapředkové.

Dnes bych byl určitě zdrženlivější. V neposlední řadě už kvůli tomu, co jsem o dvacet let později viděl v muzeu v La Valettě. Je možné, že kdybychom lebku ze solné pouště Atacama obrátili, také bychom uviděli švy. Ale přesto: Průzkum těchto „pokladů ze sklepa“ by možná přinesl nějaké jiné překvapení. Kdoví…

Překvapivými až záhadnými zvláštnostmi druhu Homo sapiens jsem se však teď už zabýval dlouho. Je nyní načase všímat si dávných lékařských znalostí, které se nemusí při srovnání s lékařskými poznatky z moderní doby rozhodně stydět. Je nepochopitelné, že indicie sahají až do doby kamenné. A přinášejí nutně otázku, z jakých neznámých pramenů mohlo toto nevysvětlitelné know-how čerpat.

1
Odkaz zaniklého národa

Tajemství účinného zastavení krvácení

Pro většinu z nás představují oblíbený prázdninový ráj, mnozí je znají pod označením Ostrovy věčného jara, probouzejícím touhu po dálkách. Ale již staří Římané je znali jako fortunatae insulae, což znamená tolik co „šťastné ostrovy“. V obou případech jsou míněny Kanárské ostrovy, které – zčásti ležíce na africkém pevninském šelfu, zčásti vulkanického původu – mají díky své poloze uprostřed Atlantiku nanejvýš příjemné podnebí. V zimě rtuť teploměru málokdy klesne pod 15 stupňů Celsia, zatímco v létě bríza permanentně vanoucí od moře dovolí teplotám jen zcela výjimečně překročit hranici 30 stupňů.

Souostroví patřící ke Španělsku je tvořeno 13 ostrovy, z nichž sedm je obydleno a již léta tvoří turistické cíle: Tenerife, La Palma, Gran Canaria, Lanzarote, Fuerteventura a spíše jako tajný tip menší ostrovy Hierro a Gomera. Zlé jazyky označují dva největší ostrovy, Gran Canariu a Tenerife, za „ráj penzistů“, protože vzhledem k vyrovnaným teplotám na nich s oblibou tráví zimu zvláště starší hosté.

V době, kdy ke Kanárským ostrovům zamířili cizí mořeplavci, byly ostrovy osídleny již několik tisíciletí. Jejich původními obyvateli byli Guančové, jejichž původ je dosud obestřen tajemstvím. Někteří etnologové nevylučují jejich příbuznost s berberskými národy ze severozápadní Afriky, ze Sahary, která není příliš vzdálená. Exotičtější pokusy o vysvětlení kladou místo jejich původu na bájný zaniklý kontinent Atlantidu. Guančové měli prý pleť zabarvenou mírně olivově zeleně, což otvírá dveře dalším odvážným spekulacím. Ale jaký byl skutečný původ těchto lidí, to se stále nedá s jistotou říci.

Stavitelé pyramid

Na rozdíl od toho víme, kam se tento kdysi opravdu hrdý národ poděl, což je zase jedna temná skvrna hanby na dějinách naší tolik vychvalované západní civilizace. V lexikonu se přímo stydlivě píše, že Guančové „vymřeli, respektive se smísili s dobyvateli“.⁵ Realita je bohužel mnohem ostudnější.

V 15. století se o ostrovy přeli Portugalci a Španělé, ale když se jich Portugalsko mírem v Alcavocas (1479) vzdalo, přešly do majetku kastilské koruny. V tu dobu žilo na Kanárských ostrovech 25 000 až 30000 Guančů. Pro ty udeřila doslova poslední hodinka. Španělští konkvistadoři začali ještě v 15. století s jejich genocidou. Těch několik jedinců, kteří masakr přežili, do konce 16. století dokonale splynulo s vetřelci.5 Stejně jako ve Střední a Jižní Americe uzavřela španělská koruna i tady neblahou alianci s katolickou církví, což mělo zde stejně jako tam pro původní obyvatelstvo katastrofální důsledky.