Hrobník

Oliver Pötzsch

DAS BUCH DES TOTENGRÄBERS

Copyright © 2021 by Ullstein Buchverlage gmbH, Berlin

Published in 2021 by Ullstein Paperback Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket photo © by Laurence Winram / Trevillion Images

Karte von Wien © by Peter Palm

Translation © 2022 by Tomáš Kurka

ISBN  978-80-249-8161-2

Pro mého prapradědečka Maxe Kuisla (1861–1924),

který je pohřben kdesi v brazilském São Pedru.

V době, v níž se odehrává můj román, byl mladým lékařem.

Často jsem na něj při psaní myslel!

Ó ty milý Augustine, všechno kolem tebe hyne… Augustin, Augustin, do hrobu hned rychle s ním.

Ó ty milý Augustine, všechno kolem tebe hyne.

Starý vídeňský lidový popěvek, jehož hrdinou je zpěvák kramářských písní Marx Augustin. Když se opil do němoty, hodili ho omylem s mrtvými do hromadného morového hrobu. Druhý den se probral a byl živý a zdravý zachráněn.

Z Almanachu pro hrobníky,
sepsaného Augustinem Rothmayerem ve Vídni roku 1893

V lidském životě snad neexistuje více obávaný stav než zdánlivá smrt. Může být způsobena mnoha příčinami: topením, věšením, zasypáním v dolech nebo pod lavinami, ale i otravou, křečovitou strnulostí či vysokou horečkou. Existuje mnoho zpráv o zaživa pohřbených ubožácích, kteří byli omylem pokládáni za mrtvé. Dochovaly se informace o tom, že se ze hřbitovů ozývalo klepání na víko rakve nebo zoufalé výkřiky.

Někteří nešťastníci byli později exhumováni a nalezeni v podivných pozicích. Jako by se vší silou pokoušeli osvobodit.

K ujištění, že člověk je opravdu mrtvý, se doporučuje píchání do chodidel, přikládání horkého železa nebo polévání domněle mrtvého vroucí vodou, dokud se nevytvoří puchýře. V případě přetrvávajících pochybností je vhodné probodnout nebožtíkovi úzkou dýkou srdce, za což se přimlouvají mnozí lékaři. Ušetří se tím případná nevýslovná muka.

Doba přežití v uzavřené rakvi závisí na jejím objemu a kapacitě plic. Maximálně však můžeme počítat se čtyřiceti minutami až hodinou. Sám jsem se až na jednu výjimku s tímto případem nesetkal, ovšem bezpochyby patřil k nejpodivuhodnějším v mé dosavadní praxi…

Prolog

Muž v rakvi otevřel oči a naslouchal vlastnímu pohřbu.

Až k němu dolů do hrobu pronikaly tlumené útržky slov, do nichž se mísil ženský nářek a vzlyky. Měl pocit, že rozpoznává hlas, a jeho srdce se sevřelo dojetím.

Oproti očekávání rakev nepáchla nijak nepříjemně. Spíše voněla čerstvým smrkovým dřevem a pryskyřicí. Víko nedosedalo úplně přesně, takže štěrbinami dokonce pronikalo dovnitř trochu vzduchu. Když se soustředil, vnímal i nepatrný náznak světla. Náhle nad ním zazněl hluboký hlas. Jednotlivým slovům nebylo rozumět, ale jistě to byla dobrá řeč. Taková, jež lidem připomene, jaký vzácný člověk jim odešel. Proč o něm tak nemluvili ještě zaživa?

Vlastně jak to? Vždyť přece žije…

Silně ho bolela hlava a měl pocit, že se mu mozek koupe v olejnaté tekutině. Ale žil! Zkusil pohnout prsty na rukou a nohou, pak pravou a levou nohou a nakonec rukama. Rakev byla prostornější, než by si myslel. Jen trochu tvrdá, a do pravé lopatky ho tlačil vyčnívající hřebík. A taky mu byla zima, hodila by se přikrývka.

Žena nad hrobem se znovu rozeštkala. Do jejího pláče vpadl sbor mnoha hrdel najednou. Lidé tam nahoře zamumlali jediné slovo. Muž potřeboval několik okamžiků, aby si uvědomil, jaké slovo to bylo.

Amen.

Pohřeb pomalu končil.

Náhle zaslechl nový zvuk, tentokrát podstatně blíže. Jakési tiché hrabání a poté pravidelné dopady něčeho sypkého.

Buch… buch… buch…

Muž zatajil dech. Někdo zasypával rakev hlínou. Z hrudek se uvolňovaly kamínky a kutálely se po víku. Náznak světla slábl a mizel, hrob se plnil jílovitou zeminou.

Buch… buch… buch…

Nastala tma, přesně taková, jaká má v hrobě být.

Buch…

Muž téměř fyzicky vnímal ticho, které zaplňovalo okolní prostor jako hustý černý olej. Stoupalo od nohou, zaplavilo jeho chladem se třesoucí tělo, pokrylo mu hlavu a zalepilo uši. Doslova se topil v tichu. Nebylo nijak nepříjemné. Muž si totiž byl jistý, že nepotrvá věčně.

Vyčkával a naslouchal. Konečně cosi zaslechl. Bušení, jako by někdo v dálce klepal na dveře. Bušení zrychlovalo a ozývalo se stále hlasitěji.

Přichází! Konečně přichází!

Teprve po chvíli pochopil, že slyší tlukot vlastního srdce. Bilo příliš rychle, jako předcházející se hodiny.

Co tam nahoře dělá? Proč se nic neděje?

Muž vykřikl a jeho vlastní jekot ho udeřil do uší tak nahlas, že se musel rozléhat široko daleko. Ale nikdo ho neslyšel, až snad na pár žížal, brouků a červů, kteří si kdesi velmi blízko vyhrabávali v čerstvé hlíně chodbičky. Havěť čekala na to, až se bude moci ponořit do mužových uší, očí a vnitřností.

Začal mu docházet vzduch. Jak dlouho ještě v té mizerné bedně bude moci dýchat? Hodinu? Půl? Ještě méně? V zoufalství zkřížil ruce na prsou a vší silou se vzepřel proti víku rakve. Po krajích se dovnitř sypala zemina, zalepila mu oči a pronikala do plic. Muž se rozkašlal, ale nevzdával se. Snažil se vyprostit z rakve, křičel, mlátil do dřeva nad sebou. Nehty škrábal do prken, jako by si tímto způsobem mohl proklestit cestu ven, na povrch, mezi živé.

Muž křičel i proto, že tajně doufal v procitnutí. V dětství měl ošklivý sen. Napadl ho v něm zlý velký vlk s krvavou tlamou a trhal ho zaživa. Tehdy se také rozkřičel a probudil se zbrocený potem. Pak přiběhla matka a zpívala mu ukolébavku. Brzy bylo zase vše v pořádku. Doufal a modlil se, aby to teď byl taky jen sen.

Bohužel nebyl.

Je to pravda, pomyslel si muž, zatímco propadal zoufalému šílenství. Nemilosrdná skutečnost. Jsem tady sám, nikdo mi nepomůže, ani ona ne…

Rakev se stala jeho hrobem, tak opravdovým, jak opravdový byl zatuchlý pach hlíny, vlastní váznoucí dech, šramot brouků a červů a věčná temnota, do níž se propadal hlouběji a hlouběji.

Kapitola I

Vídeňský Prátr, noc, říjen 1893

Světelný paprsek petrolejové lucerny pronikal noční temnotou jako napřažený tenký prst. Poskakoval sem a tam, přejížděl po křoviscích a stromech, letmo se dotkl několika vzdálenějších stánků s klobásami a dětského kolotoče, na okamžik se zastavil na zadní stěně pestrobarevně pomalované boudy s loutkovým divadlem, přeskočil na vysokou kopuli výstavního pavilonu ve tvaru rotundy a nakonec se soustředil na černý fiakr, který se nocí řítil podezřele vysokou rychlostí. Kočí přitáhl opratě, kola zaskřípala a dvojspřežní kočár zastavil na hlavní, rozmoklé cestě. Fiakrista se usmál, ohlédl se průzorem na svého cestujícího a zamrkal.

„Jeli jsme nejmíň stejně rychle jako anglická parní lokotka. Mohl bych se přihlásit na místní klusácké dostihy. Uctivý služebník, pane…“ Významně natáhl ruku a Leopold mu podal domluvenou dvojitou taxu, a přihodil dokonce pár mincí navíc.

„Srdečné díky,“ poděkoval kočímu, tiše zasténal a vstal z lavice potažené kůží. Z pekelné jízdy měl vyklepané všechny kosti v těle. „To tedy bylo něco. Můžete být rád, že nás nestavěli strážníci.“

„Když jsem vezl policistu, tak by nám přece chlupatý dali pokoj!“ namítl fiakrista. Otevřel dvířka a Leo ucítil chladný podzimní vzduch, do nějž se mísily koňské výpary, závan hniloby, vlhkost a vůně trávy. Napadlo ho, že by poblíž klidně mohla tlít nějaká obrovská nestvůra.

Už několik hodin pršelo, i když ne tak silně jako na začátku. Ale přesto na střechu fiakru bušily velké kapky a z korun okolních kaštanů crčely čúrky vody. Leo odklopil víčko stříbrných kapesních hodinek značky Savonette. Ukazovaly přesně osm minut po půlnoci. Cestu z policejního ředitelství v ulici Schottenring až sem ujel drožkář za pouhých dvanáct minut a během šílené jízdy porušil snad všechny dopravní předpisy. Měli velké štěstí, že se jim do cesty nepřipletla koňská tramvaj nebo jeden z těch nových automobilů. Leo jich už pár na vídeňských ulicích zahlédl. Za volantem či řídítky vždy seděl některý z těch bohatých šílenců se svou slečnou. Většinou byli řidiči těch vehiklů navíc pod párou.

Leo se přes rameno ohlédl zpátky k hlavní cestě lemované alejí. Protínala velký areál přímo uprostřed jako černá stuha. Název Prátr se ve skutečnosti vztahoval nejen na samotný park se stánky a atrakcemi, ale na celou oblast s loukami táhnoucími se k Dunaji, remízky a malými hájky, která sahaly až k letohrádku a dostihovému závodišti Freudenau, kam se chodívali bavit především lidé z vyšších vrstev. V dálce za nedalekými stromy již zářila světla velkoměsta. Obyčejní lidé vyráželi za zábavou do severozápadní části parku, v níž zastavil Leův fiakr. Nesčetné plynové lucerny zalévaly svým teplým nažloutlým světlem varietní divadla, kavárny, zrcadlová bludiště a střelnice. Z hospod zaznívaly i přes pokročilou noční hodinu smích, výkřiky a typická vídeňská lidová muzika, jíž se říkalo šraml. Sladkobolné odrhovačky většinou vyluzoval malý „orchestr“ složený z rozladěné kytary, tahací harmoniky, houslí a klarinetu.

Krev mi pění, hlas se třese, jsem já dítě Vídně přece…

Leo si mimoděk potichu zanotoval jednu z nich. Ale vzápětí si již přes rameno přehodil odřenou brašnu s fotoaparátem a druhou se vším potřebným příslušenstvím včetně skleněných desek. Neforemný kožený kufr vzal do ruky a vystoupil. Kočí otočil fiakr, rozloučil se prásknutím bičem a zamířil zpátky směrem, odkud se ozývala hudba, hluk zábavy a kde kolem jednotlivých stánků a hospůdek bujel život.

Tady v lese čekala smrt.

„Hej ty tam, mládenče! Tady není místo na procházky!“ zazněl ze tmy ostrý hlas. Proti temnému obzoru se rýsovalo cosi jako menší pahorek. „Mazej odsud, to je policejní rozkaz!“

Z deště se vyloupl tělnatý starší strážník v promočené uniformě a mířil k Leovi. Namířil na něj mihotavé světlo lucerny. Byla to jedna z těch nových Auerových svítilen s takzvanou žíhací punčochou. Před okamžikem si jí posvítil i na odjíždějící fiakr. Lehce kulhal na pravou nohu a jen obtížně se prodíral křovím u cesty. „Tady je všechno uzavřené,“ bručel. „Rozuměl jsi, flákači? Jestli hledáš holku, tak ty se dávno rozutekly. Takže, čelem vzad a odchod!“

„Rozuměl jsem docela dobře, vždyť nejsem hluchý,“ odpověděl Leopold. Odhrnul klopu svého jednořadého pláště a ukázal dobře známý odznak v podobě šedočerné kokardy s habsburským dvouhlavým orlem uprostřed. „Oba tady plníme svou povinnost, pane strážmistře.“

„Promiňte, pane inspektore. Já… nemohl vědět…“ Strážník se postavil do pozoru. „Prosím mnohokrát o prominutí, pane inspektore. Pánové z vídeňské vyšetřovací sekce už jsou tady. Myslel jsem, že nikdo další nepřijede.“

„A vidíte, přijel! Půjdu za nimi, snad nepořádají soukromé posezení u táboráku,“ poznamenal Leopold a ukázal na světla poskakující u nedalekého lesíka. „Zajistili jste už stopy?“

„Zajistili… stopy…?“ nechápal strážmistr. Leopold ukázal na jeho zablácené boty.

„Jak vidím, pobíháte ve svých erárních půllitrech v docela hlubokém bahně. I ve slabém svitu vaší lucerny vidím, že za sebou necháváte zřetelné stopy. I kdybych vás neviděl před sebou, tak poznám, že patří poměrně, řekněme, mohutnému muži. Mírně kulhá. Vidíte tady tu protáhlou rýhu? Podle ní se to pozná. Takže se ptám, jestli jste zajistili podobné stopy nebo jste celé široké okolí podupali jako stádo divočáků?“

„Prosím… mnohokrát o prominutí, pane inspektore,“ koktal obtloustlý policista.

„To už jste říkal. Takže stopy jsou asi pryč. To máte z války?“ Leo ukázal na strážmistrovu pravou nohu.

„Válka? Aha, ano, ale jak jste…“

„Podle toho, jak vojensky mluvíte. A pokud správně odhaduji váš věk, tak jste si to zranění přinesl z bitvy u Sadové. Tak a teď pošlete pár svých mužů naproti ke stánkům, aby vyslechli svědky. Pokud jste to už neudělali. Podle toho, jak se u sochy velkého Číňana Kalaffatiho shlukují zvědavci, se náš případ už rozkřikl. Třeba si někdo něčeho všiml.“

Leo nechal užaslého strážmistra stát a zamířil k pahorku. Za ním se rozkládalo malé jezírko, od jehož hladiny se odráželo světlo dalších luceren. Na břehu postávalo několik strážníků v typických plechových přilbách a tmavě zelených pláštích. Kromě nich se kolem pohybovali tři muži v civilu. Dva z nich v kabátech a buřinkách. Třetí byl mladší a prostovlasý. Trochu stranou se opíral o vrbu, skláněl se k zemi a podle zvuků se dalo soudit, že zvrací. Rozměklá půda byla v širokém okruhu pošlapaná.

Takhle to tady chodí se zajišťováním stop, pomyslel si Leo. Divoká prasata by způsobila méně škody.

Zhluboka se nadechl a s kufrem a dvěma koženými brašnami v rukou zamířil svižným krokem k oběma civilistům stojícím spolu se strážníky kolem bezvládného těla. Leo vstoupil do světelných kuželů svítilen a muži překvapeně vzhlédli.

„Zatraceně, co tady děláte?“ zavrčel jeden z nich, statný chlapík s pleší a zapnutým koženým kabátem, jehož knoflíky se nebezpečně napínaly. I v dešti držel mezi zuby vyhaslý doutník. „Zmizte, ale rychle! Jestli hledáte nádraží, tak to jste špatně.“

„Nehledám a ani jsem nezabloudil. Dobrý večer, pánové!“ Leo smekl elegantní šedý klobouk a během pár minut již podruhé ukázal policejní odznak. „Byl tady už vyšetřující soudce ze zemského soudu?“

Plešatec přimhouřil oči, přehodil doutník do druhého koutku úst a zadíval se na odznak. „K čertu, kdo jste? Na direkci jsem vás ještě neviděl.“

„Herzfeldt,“ představil se Leo a doprovodil svá slova mírnou úklonou. „Leopold von Herzfeldt, váš nový kolega.“

„Herzfeldt, to zní dost židovsky. Jste Žid?“

Leo neodpověděl. Přistoupil k němu druhý muž v buřince. Na rozdíl od svého statného parťáka byl hubený, měl mroží knír a řídké vlasy, které mu spadaly do čela jako mokré vodní řasy. Těžký promočený filcový kabát ho táhl k zemi. Ve tmě vypadal jako strašák do zelí po bouřce.

„Myslím, že o něm vím, Paule,“ prohodil. „Komisař Stukart se o něm krátce zmínil na ranní poradě. Je to už pár dní, ale možná si vzpomínáš. Říkal, že k nám nastoupí nějaký mladík ze Štýrského Hradce.“

„Podle řeči bych spíš tipoval na židovského nádivu. Takhle se přece nemluví ve Štýrsku.“

Bavili se o něm, jako by nestál přímo před nimi. Odkašlal si.

„Nastupuji do služby až zítra,“ konstatoval. „Ale přišel jsem na ředitelství už dnes, abych se trochu porozhlédl. Slyšel jsem o tomhle případu, a tak jsem si pomyslel, že bych vám třeba mohl pomoct…“

„Pomoct? V neděli? Vy jste šel v neděli do kanceláře, když jste neměl službu?“ Tlustý plešatec, který se zřejmě jmenoval Paul, se nahlas rozesmál a nemusel si při tom vyndat doutník z úst. Ani bujné licousy nedokázaly zakrýt jizvu na pravé tváři. Otočil se na svého vychrtlého kolegu. „Co na to říkáš, Erichu? Jestli to není židovský nádiva, tak teda fricek. Tohle by pořádný Rakušan neudělal, dokonce ani kdyby byl ze Štýrska!“

„Nebo fakt hledá nádraží. Podívej, má s sebou zavazadla,“ ušklíbl se hubeňour a vrhl pohled na neskladný kufr a brašny.

Leo se pokusil usmát. „Když už jsem tady, tak byste mi, pánové, možná mohli říci, co se vlastně stalo.“ Ukázal na mrtvé tělo. „Začněme třeba tím, komu?“

Zadíval se na mrtvolu drobné mladé ženy ležící na bahnitém břehu. Leo odhadl věk na dvacet až pětadvacet let. Měla světlé vlasy, v nichž uvázly zbytky listí a bláta. Pod potrhanou blůzkou se rýsovalo bujné poprsí, vysoko vyhrnutá sukně byla potřísněna krvavými skvrnami. Zaschlá krev byla vidět i na doširoka roztažených stehnech, v obličeji a vlastně všude, především však na zohaveném krku. Pachatel dívce podřízl hrdlo tak důkladně, že hlava trčela nepřirozeně stranou a vypadala, že by mohla každou chvíli odpadnout od těla.

Leo si všiml lesklého černého brouka, který vylezl z promáčených vlasů a pochodoval mrtvé přes obličej. Oči měla doširoka otevřené, jako by své smrti stále ještě nechtěla uvěřit. Chodidla se máčela ve vodě. Jedna bota sklouzla z nohy a pohupovala se na mělčině u břehu jako malý člun.

Leo si ihned vzpomněl na písničku, kterou před chvílí zaslechl od hospůdek.

Krev mi pění, hlas se třese, jsem já dítě Vídně přece…

Podíval se na kaluž, do níž stékala krev. Vypadala jako zředěná barva.

„Zavolali nás z policejní stanice v druhém okrese,“ ozval se hubený Erich, který byl z obou civilních inspektorů zřejmě ten přístupnější. „Doklady u sebe ta chudák holka neměla. Ale však my už zjistíme, jak se jmenuje.“ Pokrčil rameny. „Vyšetřující soudce má trochu zpoždění, vždyť je neděle. Spořádaní občani sedí u pečeně s maštenýma bramborama a pak jdou brzy do postele. No jo, a ti ne zas až tak spořádaní holt chodí do Prátru…“

Svá slova doprovodil kývnutím směrem k mrtvole. Za pahorkem se ozval pobavený ženský smích, jakýsi muž se drsně zasmál. K takzvanému Kallafatimu, nadživotně vysoké soše Číňana sloužící jako opěrný sloup kolotoče, to nebylo daleko. „Takové věci se stávají, když si mladá holčina vyrazí do parku,“ vysvětloval hubený Erich. „Jezero u Konstantinova pahorku je oblíbené místo zamilovaných párečků. Myslím, že si se svým frajerem chtěla užít vyjížďku na pramici. Chlápek chtěl víc, než mu byla ochotná dovolit. Začala křičet, on zpanikařil a…“

„A podřízl ji jako slepici?“ Leo si klekl do bahna a začal mrtvolu zběžně prohlížet. Měl pocit, že pořád ještě cítí kovový pach čerstvé krve. „Proč jste nezajistili stopy?“

„Krucinál, když jsme přijeli, bylo všechno už podupaný,“ bručel podsaditý plešatec s doutníkem, stojící vedle svého vyzáblého kolegy. Leovi jako dvojice připomínali terče ve tvaru postaviček, na něž se střílelo v nedalekých boudách. „Nejdřív se tudy prohnali svědkové, kteří tu malou našli, pak jejich kámoši a nakonec strážníci.“

„Kde jsou ti svědci? Vyslýchali jste je odděleně?“

„Byli to dva ožralové. Šli na kopeček s pískem. Mimochodem, doprovázela je coura, která jim zřejmě držela ty jejich malý piňďoury. Ale jistě, pane kolego…“ Plešatec si dal záležet na posměšném tónu. „Vyslechli jsme každého zvlášť a odvezli všechny tři do Theobaldgasse. Jsme vyškolení policisti, stejně jako vy, jasný? Vím, co máme dělat. A když jste sem bez vyzvání… Hej, co to má být?“

Leo si mezitím odložil kufr a obě brašny. Dokonale naolejovaný zámek tiše klapl a pod zdviženým víkem se objevily různé přihrádky s ampulkami, dózami a dalšími potřebami, mimo jiné deseti listy papíru, perem, tužkou, lupou, krokoměrem, kompasem, měřicím pásmem, třemi stearinovými svíčkami a stříbrným krucifixem.

Zkušenými prsty vyndal krokoměr, drahou věcičku z německé Jeny. Mlčky a pečlivými kroky rázoval s plechovým přístrojem velikosti kapesních hodinek po mýtině, občas se zastavil a dělal si poznámky. Inspektoři ho překvapeně sledovali a na chvíli jim došla řeč. I strážníci zírali na Lea jako na nezvyklý úkaz.

„Co… co to k čertu provádíte?“ vzpamatoval se plešatec.

„Přeměřuji místo činu, pátrám po stopách a… heleme! Posvítil byste mi? Tady, prosím!“ Leo oslovil strážníka, který přiblížil lucernu až těsně k předmětu na břehu. Ležela tam červená hedvábná stuha, přišlápnutá botou do bahna. Leo ji zvedl pinzetou a uložil do obálky. Bedlivě se rozhlížel po dalších stopách.

„Neviděli jste někde klobouk?“ zeptal se všech přihlížejících. „Dámský!“

„Žádný tady nebyl,“ odpověděl tenký Erich. „Všechno jsme prohledali. Jen tu mašli jsme přehlédli. Proč se ptáte?“

„No, někdy je skoro zajímavější, co nenajdeme, že ano?“ Leo ukázal dokola na necelý tucet mlčících mužů. „Všichni máte klobouk. Není divu, protože prší. Vyšla by žena z domu v takovémto počasí bez pokrývky hlavy? Myslím, že ne.“ Podíval se na kapesní hodinky. „Prší už přibližně dvě hodiny. Takže zřejmě vyrazila do Prátru předtím, ať už s doprovodem nebo sama. Mrtvolná ztuhlost ještě nenastala. Okamžik smrti tedy můžeme určit na devátou až desátou hodinu večerní. Na větší výlet je příliš málo oblečená, nemá ani kabátek, a to už je říjen. Pochází tedy z blízkého okolí, asi z druhého okresu. Oblečená je spíše chudě, ale šaty má udržované. Hm…“ Leo se zamyslel. „Chudá, ale pečlivá dívka, která se ozdobila alespoň červenou stuhou a v neděli si vyšla na výlet do Prátru ke Konstantinovu pahorku. Předpokládám, že to byla služka. Měli bychom tedy pátrání zaměřit na pohřešované služky z druhého okresu. Souhlasíte, pánové?“

Docela dlouhou chvíli mlčeli. Slyšet bylo jen šumění deště a vzdálená hudba. Strážníci sledovali Lea s otevřenými ústy.

Konečně předstoupil plešatý inspektor. Na čele mu naběhla žíla, jizva na tváři nervózně cukala. „To všechno jsou jenom domněnky, vy chytráku!“ zaburácel. „A vůbec, co nám to tady vlastně předvádíte? Ví vrchní policejní rada Stehling, že jste tady? Vyšetřování vedu já, jasné?“

„Uklidni se, Paule!“ Hubený Erich chytil obtloustlého kolegu za paži. „Zní to docela zajímavě. Zkus ho nechat, ať předvede, co umí. Škodit to nemůže.“

Tlustý Paul opovržlivě odfrkl. Mezitím se k nim přidal i třetí muž v civilu. Byl ještě velmi mladý, mladší než Leo, a nápadně bledý. Měl vlasy barvy vídeňské žemle a tenký knírek jako by namalovaný tužkou.

Rozpačitě si kapesníkem otíral ústa. V koutcích ještě zůstaly zbytky zvratků. Pohled na zakrvácenou mrtvolu dal nezkušenému kolegovi pořádně zabrat, ale vzápětí již pozorně naslouchal Leovu výkladu. Očividně ho velmi zajímal, každopádně daleko víc než oba starší inspektory.

„Mohl byste mi na chvilku pomoct?“ oslovil ho Leo klidně.

„Jen nechte mladého Josta na pokoji!“ protestoval plešatý tlouštík. „Tohle je jeho první mrtvola. Stačilo, že se pozvracel na mýtině. Kdyby zbytek vyhodil na oběť, tak se můžete jít se svým zajišťováním stop vycpat. A navíc musíme stejně počkat na pana vyšetřujícího soudce. Takové jsou předpisy!“

„Než pan vyšetřující soudce dorazí, smyje veškeré stopy déšť,“ namítl Leo. „Přeberete za to odpovědnost?“

„Myslím, že má pravdu, Paule,“ ozval se hubený kolega. „Měli bychom alespoň začít.“

Vrchní inspektor vzdorovitě mlčel a přežvykoval doutník. Mladý Jost přistoupil k Leovi a kývl. „Už jsem v pořádku, omlouvám se! Měl jsem k večeři krvavou tlačenku a asi mi nějak nesedla. Co přesně bych měl dělat?“

„Potřebuji zapisovatele.“ Podal mladému kolegovi tužku a papír. „Pište všechno, co budu diktovat.“ Klekl vedle mrtvoly a spustil. „Pohlaví ženské, věk přibližně dvacet až dvacet pět let. Posmrtná ztuhlost ještě nenastala. Hrdlo bylo proříznuto…“ Sklonil se těsně nad mrtvou. „… ostrým předmětem.“

„No, asi holt nožem,“ ušklíbl se hubený Erich. „Čím jiným, vy chytráku?“

„Řez je čistý a nepotrhaný,“ pokračoval Leo nevzrušeně a vzal si k ruce měřicí pásmo. „Charakter rány nasvědčuje velmi ostrému ostří, možná se jednalo o břitvu.“ Zamžoural na stupnici. „Délka zcela rovného řezu dosahuje 17,3 centimetru, a podle mého názoru lze tedy vyloučit skleněný střep, například z láhve od vína. Více nám objasní soudní lékař. Oběť vraždy byla pravděpodobně znásilněna.“

„Pravděpodobně?“ zasmál se obtloustlý plešatec Paul. „Gratuluju, pane kolego, k tak velkolepému poznatku. To je přece na první pohled jasné, že se na ní někdo pořádně vyřádil!“

„Stopy po zápasu neznatelné,“ doplnil Leo své poznámky, které třesoucí se mladý Jost pilně zapisoval. „Vražda musela proběhnout velmi rychle, což nasvědčuje tomu, že oběť pachatele znala.“ Leo nadzvedl ženiny ruce a pečlivě si je prohlížel. „Za nehty nejsou stopy vytržených vlasů, neshledávám ani žádné škrábance, jen…“ Zarazil se a oslovil strážníka: „Šel byste prosím trochu blíž s tou vaší lucernou?“

„Díky mihotavému světlu žhavicí punčošky se ujistil, že pravý rukáv blůzky je potřísněn černými skvrnami. Vypadaly jako od šmíru nebo oleje. Vzal si z kufru malé nůžky a ušpiněný kus látky odstřihl.

„Reagenční zkumavku, prosím. Je v kufru,“ požádal svého nového asistenta. Jost mu ji po chvilce hledání podal.

„Co to je?“ ptal se zvědavě.

„Doufám, že se nám to podaří zjistit.“ Leo ke skvrnám přičichl. Páchly jako tér, ale ostřeji. „Měli bychom se na to každopádně podívat pod mikroskopem. Možná je to jen špína, ale třeba ta mastnota pochází od pachatele. Každá stopa se musí prověřit.“ Vložil látku do zkumavky, kterou pečlivě uzavřel korkovou zátkou, a podal ji strážníkovi. „Prosím, odneste to na ředitelství. Máte tam mikroskop, že ano?“

„Už jste s tím svým představením skončil?“ přerušil ho plešatec. „Přestáváte mě bavit…“

„Ještě jednu věc, pane vrchní inspektore.“ Leo vstal a přešel ke své odložené kožené brašně. „Přepokládám, že fotoaparát s sebou nemáte?“

„Fotografický aparát? Děláte si srandu?“ uchechtl se tenký Erich. „Kde si myslíte, že jste? Na světové výstavě v Chicagu?“

„Univerzální detektivní fotoaparát značky Goldmann je opravdový div techniky,“ nedal se Leo vyrušit posměšky a otevřel brašnu. „Je to jeden z nejmodernějších přístrojů svého druhu. Má dokonce i širokoúhlý objektiv.“ Vytáhl černý, hranatý předmět, přibližně o velikosti mlýnku na kávu. Nacvičenými pohyby uvolnil západku a vzápětí se již rozložil látkový měch, podobný tahací harmonice.

„Existují samozřejmě i skladnější modely, třeba ten Krügenerův,“ vysvětloval Leo. „Ale podle mého názoru mají příliš malý formát. Vídeňské policejní ředitelství by si pár Goldmannových aparátů mělo určitě pořídit. V Paříži a Londýně jsou v tomhle směru o moc dál. Největší problém představuje při fotografování světlo. Ovšem dokázal jsem si pomoci vlastnoručním, i když pouze provizorním řešením.“

Všem okolo ukázal svíčku, k jejímuž hornímu konci byla upevněna kovová trubička tak, že ústila nad knotem. Od druhého konce se vinula gumová hadička zakončená balonkem velikosti pěsti. Celá ta podivná aparatura vypadala trochu jako automobilová houkačka. Leo opatrně nabral z plechovky bílý prášek, nasypal ho do trubičky a zapálil svíčku. Pak zařízení podal Jostovi. „Na můj povel prosím stiskněte balonek. Ale pozor, zavřete přitom oči, pokud nechcete oslepnout! Tak, na můj povel. Raz, dva a teď!“

Jost stiskl balonek a vzduch vyfoukl do plamene svíčky obláček prášku z magnézia, chlorečnanu draselného a sulfidu antimonitého. Směs s hlasitým třeskem vybuchla a celé okolí včetně mrtvoly a přihlížejících mužů bylo na okamžik ozářeno prudkým světlem. Strnulé siluety mužů na tmavém pozadí Konstantinova pahorku se podobaly obrázkům vystřihávaným z papíru. V okamžiku exploze stiskl Leo spoušť fotoaparátu.

Ozvalo se cvaknutí.

„Hotovo,“ prohlásil Leo a hbitě vyměnil fotografickou desku.

„Snímky by s takovýmto přístrojem mohli pořizovat naprostí laici nebo i děti. Už se to děje. Říká se tomu amatérská fotografie a v Americe je to výkřik poslední módy. Obdivuhodné, že?“

„Zatraceně, chtěl jste nás všechny vyhodit do vzduchu?“ zařval Paul. „Už toho mám definitivně dost. Přestaňte s těmi vašimi novodobými hračičkami, vy… vy nádivo! Koukejte odsud mazat nebo vás nechám odvést strážníky! Ty svoje pomatené hokusy pokusy si dělejte pro mě za mě třeba v New Yorku nebo Paříži, ale ne tady ve Vídni! Hej, posloucháte mě vůbec?“

Leo ho opravdu nevnímal. Zíral totiž upřeně na mrtvolu. V záblesku jasného světla si čehosi povšiml. V příšeří to nebylo vidět, nebo se možná ostýchal podívat pozorněji.

Mezi zakrvácenými stehny oběti vězel nějaký… předmět.

Někdo ho zarazil nebo zasunul tak hluboko do vagíny mrtvé dívky, že ven vyčníval jen nepatrný kousek.

„Proboha živého…,“ zašeptal Leo. Navlékl si kožené rukavice a opatrně podélný předmět uchopil a zatáhl. Pomalu vyjel mezi stydkými pysky, skoro jako meč z pochvy.

Podržel ho na světle a muži mimoděk ustoupili a zhluboka se nadechli. Někteří ze strážníků se pokřižovali. Jeden z nich obrátil oči k deštivé noční obloze a krátce se pomodlil.

„Kristepane, to je… odporné!“ sykl hubený inspektor. „Jaký satanáš by něco takového mohl udělat?“

„Satanáš ne, ale člověk,“ řekl Leo tiše. „Nezapomínejme, že takové skutky páchají vždy jen lidé.“

Opatrně v prstech otáčel zašpičatělým kůlem, dlouhým určitě třicet centimetrů a vysoustruženým z tvrdého dřeva. Byl potřísněný tmavou krví, ale přesto šlo rozpoznat, že jsou do něj vyryta písmena.

„Domine, salva me,“ předčítal Leo. „Pane, zachraň mě.“ Obrátil se k plešatci s doutníkem. Vrchní inspektor najednou úplně ztichl.

„Možná bychom se přece jen měli porozhlédnout ještě po nějakých dalších stopách,“ navrhl Leo. „I bez vyšetřujícího soudce. Co myslíte?“ Podal kolegovi zakrvácený kůl, na němž ulpělo pár černých kučeravých chloupků. „Ale samozřejmě tady velíte vy, pane vrchní inspektore.“

Kapitola 2

O dvě hodiny později seděl Leo opět ve fiakru, promočený až na kůži. Třásl se po celém těle a nebylo to jen podzimním chladem. Teprve nyní přestalo pršet a noční ticho rušil jen monotónní klapot podkov a skřípání kol. Prátr umlkl. Poslední ochmelky rozehnali strážníci a také muzikanti přestali hrát. Vražda u jezírka se jistě už stačila rozkřiknout.

Lidi se brzy dozvědí i o kůlu, pomyslel si Leo. Něco takového se nedá dlouho utajit.

Strašlivé provedení vraždy přispělo alespoň k tomu, že kolegové byli nakonec ochotni spolupracovat. I přes nadále napjatou atmosféru se mlčky a profesionálně pustili do práce a ještě jednou důkladně prohledali za svitu Auerových lamp místo činu a celý břeh jezírka. Nic dalšího však už nenašli. Během noci přijel umrlčí vůz a odvezl mrtvolu do ústavu soudního lékařství. Vyšetřující soudce dorazil s dvouhodinovým zpožděním. Vypadal unaveně a měl tmavé kruhy pod očima. Moc práce na něj nezbylo. Musel jen podepsat protokol.

Holohlavý vrchní inspektor dokonce Leovi dovolil pořídit pár dalších snímků. Tlouštík s licousy se jmenoval Paul Leinkirchner a jeho hubený, vyčouhlý kolega Erich Loibl byl jeho přímým podřízeným. Oba pracovali v oddělení násilných činů. Třetí civilní inspektor, onen bledý mladík jménem Andreas Jost, k nim byl přidělen po dobu svého zácviku. Během ohledávání mrtvoly se držel opodál. Pravděpodobně se obával, že by ho mohl postihnout další trapný záchvat slabosti. Později se však Lea podrobně vyptával na nové vyšetřovací metody, jež ho zajímaly daleko více než oba starší kolegy.

Fiakr drkotal po okružní třídě Ring, lemované velkopodnikatelskými paláci. Nacházela se zde i Vídeňská burza, divadlo Hofburgtheater a rozlehlý park Volksgarten, osvětlený několika elektrickými lampami. Na Schmerlingově náměstí odbočil kočí doprava do Lerchenfeldské ulice. Na dlažbu dopadalo světlo plynových kandelábrů, rozestavěných v pravidelných rozestupech. Po chodníku se motalo pár halasících opilců, kteří se zřejmě vraceli z některého nechvalně proslulého podniku ve čtvrti Spittelberg. Jinak bylo celé okolí v tuto hodinu jako po vymření. Na zataženém nebi nesvítila jediná hvězda.

Drožka zamířila doprava do Dlouhé ulice neboli Lange Gasse a zastavila před několikapatrovým činžákem, kam se Leo zcela nedávno nastěhoval. Zde, v městské části Josefstadt osmého okresu, žili počestní občané. Byla to lepší čtvrť, i když ne tak elegantní jako Geidorf ve Štýrském Hradci. Leo byl ve Vídni jen pár dní, ale měl pocit, že jeho původní život je dávnou minulostí.

Zaplatil drožkáři několika mincemi, co nejtišeji odemkl vchodové dveře a stoupal po schodech. Očividně ne dostatečně tiše. Na podestě v druhém patře totiž již čekala jeho bytná. Starší dáma přes sebe přehodila vybledlý hedvábný župan a na hlavě si nechala noční čepici. Obojí pamatovalo lepší časy, stejně jako ona. Adelheid Rinsingerová pocházela z lepší rodiny a byla vdovou po úředníkovi. Provoz svého rozlehlého bytu financovala z pronájmu jednoho z pokojů. Nasadila přísný obličej.

„Víte vůbec, kolik je hodin? Už jsem myslela, že se do domu někdo vloupal!“

„No tak to by bylo dobře, že tady teď máte policistu,“ pokusil se Leo o chabý vtip a snažil se protáhnout kolem bytné.

„Pane von Herzfeldt, naprosto chápu, že policista nikdy nespí. Ale já ano, ovšem bohužel ne moc dobře. Probudí mě jakýkoliv hluk. Kdybych bývala věděla, že budete v tuto noční hodinu…“

„Paní Rinsingerová, chtěla byste se už teď dozvědět, co se zítra bude psát ve všech novinách?“ zeptal se Leo spikleneckým tónem. Odhadl starou vdovu správně. Okamžitě totiž přestala lamentovat a zbystřila.

„Snad ne vražda?“ vydechla.

„V Prátru.“ Leo vážně kývl. „Bohužel vám nesmím prozradit nic bližšího. Služební tajemství, jak jistě chápete.“

„Samozřejmě, samozřejmě.“ Paní Rinsingerová se pokoušela skrýt zklamání. Ráda by se dozvěděla víc, ale i tak u ní Leo rázem získal na vážnosti. Dosud pro ni byl pouhým mladým inspektorem ze Štýrského Hradce, celkem atraktivním a s dobrými způsoby, ale jinak dost bezvýznamným. Najednou povýšil na vyšetřovatele vražd. Leo každopádně uhodl, co na ni bude i v budoucnu účinkovat.

„Nechtěl byste ještě něco k jídlu?“ zeptala se soucitně. „Třeba chleba se sýrem a nakládanými cibulkami?“

„Děkuji, ale jsem k smrti unavený. A kromě toho, po tom, co jsem viděl, mám žaludek jako na vodě.“

„To naprosto chápu. Tak tedy dobrou noc, pane von Herzfeldt.“ Doprovodila ho dlouhou chodbou pokrytou zaprášenými koberci a po zdech ověšenou vybledlými biedermeierovskými obrazy až do jeho pokoje. Podle kysele přísných obličejů zpodobněných osob Leo ihned usoudil, že to všechno jsou dávno zesnulí předkové paní Rinsingerové.

„Kdybych pro vás mohla ještě něco udělat…“

„Děkuji, jste velmi laskava. Ráno v osm, než půjdu do kanceláře, bych prosil kávu. Černou, bez cukru. Dobrou noc a nejoddanější díky!“ Zavřel za sebou dveře a nechal zvědavou bytnou na chodbě. Odložil kufr a obě brašny a rozhlédl se po malé místnosti.

Úzká postel, skříň, stůl, šatní zrcadlo a dvě židle… Ovšem na okně visely čerstvě vyprané záclony, podlaha byla navoskovaná, pokoj vyvětraný. Mohl dopadnout hůř. Ještě se ani nedostal k tomu, aby vybalil svůj velký kufr s šatstvem.

Leo přijel před třemi dny na vídeňské Jižní nádraží. Drožkář s ním nejprve projel kolem velkých hotelů na Ringu, hrál si na průvodce a doporučoval Grand, Bristol nebo Imperial. Zřejmě předpokládal, že dobře oblečený mladý gentleman s luxusním homburgem na hlavě a mnoha zavazadly vystoupí někde tady. Byl viditelně zklamaný, když dal Leo zastavit před činžákem v Lange Gasse. Zřejmě doufal ve slušnější spropitné.

Leo se podíval do zrcadla. Nebylo divu, že nakonec vzbudil v paní Rinsingerové soucit a mateřské pudy. Mokré blonďaté vlasy mu spadaly do čela, na jindy dokonale vyholené bradě vyráželo strniště. Na rozdíl od většiny mužů nenosil Leo bradku, a dokonce ani knír. Důvod byl jednoduchý. Ani ve třiceti letech mu vousy nechtěly pořádně růst. Sestra Lili mu proto žertem říkala Bubi, ačkoliv byl starší.

Svlékl si kabát, vestu, kalhoty a košili, zabalil se do vlněné deky a šátral v zásuvce po krabičce cigaret. Byla poslední, ta předešlá se v dešti úplně rozmočila. Zatím v žádné z vídeňských trafik neobjevil svou oblíbenou drážďanskou značku Yenidze, možná si bude muset pár kartonů nechat poslat přímo ze Saska. Když mu na ně zbydou peníze… Asi neměl dávat fiakristovi takové spropitné, i když ho ten chlap odvezl do Prátru tak rychle, jako by je honil sám rohatý!

Prátr…

Leo se při vzpomínce na místo činu zachvěl. Nebyla to samozřejmě jeho první mrtvola. Ve Štýrském Hradci jich jako mladý vyšetřující soudce viděl v posledních letech dost. Oběšené, zastřelené, uškrcené, ubité, probodené… Většina vražd byla spáchána ze žárlivosti nebo pro peníze. Takové pachatele rychle dopadli. Ale mrtvá na mýtině u Prátru byla nějak… jiná. To cítil hned po příjezdu na místo. Použil ten šílenec kůl až post mortem nebo když dívka ještě žila? A co měl znamenat ten podivný nápis?

Domine, salva me…

No, soudní lékař jim určitě sdělí bližší informace.

Třesoucí se Leo potáhl z cigarety a pozoroval kouř stoupající ke stropu. Neudělal chybu, když se rozjel na místo činu? Pravděpodobně ano. Zašel večer do své nové kanceláře na policejním ředitelství v ulici Schottenring. Otevřel mu udivený vrátný, a po zkontrolování dokladů mu dokonce vydal služební revolver a odznak. Slavný odznak vídeňské policie! V neděli v budově skoro nikdo nebyl. Leo srovnal své knihy a papíry a trochu se porozhlédl po ředitelství, aby zabil čas. A pak z vedlejší místnosti uslyšel ženský hlas, pravděpodobně sekretářku, jak přijímá telefonické oznámení. Při zapisování si nahlas opakovala informace a pak hovor přepojila na policejní stanici v druhém okrese. Leo se spontánně rozhodl, že se zajede do Prátru podívat, ale asi neudělal dobře. Při své první akci si tedy rozhodně z kolegů přátele nenadělal. To mu ale stejně nikdy moc nešlo.

Uhasil cigaretu v popelníku vedle postele a pořád ještě zabalený do deky se posadil ke stolu. V „Příručce pro vyšetřující soudce“ nalistoval první stranu s věnováním.

Svému nejlepšímu žákovi, Leopoldu von Herzfeldt. Kéž kráčí cestou, kterou jsem mu ukázal. S respektem a ve vzájemné úctě, Hans Gross, státní zastupitelství Štýrský Hradec.

Leo z těchto řádků téměř pokaždé cítil určité očekávání a doufal, že je nezklame. Možná už se stalo? Vrátit se však již nemohl. Jeho nové působiště a domov byly zde, ve Vídni. Osud ho vystrčil ze zlaté klece a přivedl mezi stvůry řádící za vídeňských nocí.

Leo se neobtěžoval s oblékáním hedvábného pyžama a rovnou v dece si lehl do postele. Vzápětí usnul hlubokým spánkem, z nějž ho probudila až paní Rinsingerová se svou ranní kávou.

* * *

„Doutník?“

Vrchní policejní rada Albert Stehling přisunul k Leovi mahagonovou krabici vonící čerstvým tabákem. Herzfeldt se snažil nevnímat lidskou lebku, která stála na stole a téměř vyčítavě na něj zírala. Bylo pondělí, devět hodin dopoledne, ale zpola zataženými závěsy dopadalo do kanceláře v budově policejního ředitelství jen málo světla. Slabým slunečním paprskům pomáhala plynová lampa visící u stropu nad oběma muži. Ale i její záře se jen ztěžka prodírala oblaky kouře, které zaplňovaly celou místnost jako mlha.

„Děkuji, ale kouřím spíš cigarety.“ Leo vyklepl z poloprázdné krabičky yenidzovku a nechal si Stehlingem připálit. Teprve poté si zapálil i pan vrchní policejní rada a požitkářsky zabafal.

„Tahle nová móda není nic pro mě,“ poznamenal po několika tazích a ukázal na Leovu cigaretu. „Co vidíte vy mladí na těchhle tenkých doutnavkách? Je to fádní, bez chuti a za pár minut máte dokouřeno!“

„Myslím, že právě na tom je založen úspěch cigaret. Všechno nové je rychlejší, i kouření.“

„Zatraceně, myslím, že máte pravdu!“ Stehling se dunivě rozesmál. Byl to mohutný muž s bujnými licousy, povislými tučnými tvářemi a velkým rozpláclým nosem. Skoro to vypadalo, že Pánu Bohu zbylo po jeho stvoření ještě pár kousků hlíny, a tak je přilepil doprostřed obličeje. „Jednou budou ta rákosová stébla možná kouřit všichni, ale já ještě pocházím ze starých dobrých časů. Stejně jako náš císař, ať nám zůstane na živu co nejdéle.“

Albert Stehling kývl směrem k obrazu Františka Josefa visícímu na zdi za psacím stolem, jako ve všech úřadech c. a k. monarchie. Díky licousům pokrývajícím téměř celý obličej si byli vrchní policejní rada a císař podivuhodně podobní.

Stehlingova kancelář vypadala jako zvláštní směsice úřadovny, muzea a skladu doličných předmětů. Vedle lebky, což byla památka na popraveného vraha, ležel starý rezavý revolver, zřejmě patřící dalšímu slavnému vrahovi nebo případně anarchistovi. Na zdech visely pozoruhodné muzejní kousky: páčidla, želízka, zažloutlé zatykače, a dokonce laso – úplně stejné, jako ta z oněch románů z Divokého západu, které přicházely v poslední době do módy. To vše se naprosto nehodilo ke zjevu majitele kanceláře. Stehling se svým dobrácky sedláckým obličejem spíše připomínal hostinského než šéfa slavné vídeňské kriminálky. Podřízení mu zpola posměšně, zpola laskavě říkali papá Stehling.

„Smím se zeptat, proč mluvíte tak spisovně a s německým přízvukem, když přece pocházíte ze Štýrského Hradce?“ ozval se papá Stehling a spokojeně bafal ze svého doutníku.

„Moje matka je Němka,“ vysvětlil Leo a pokrčil rameny. „Narodila se v Hannoveru a já tam strávil první roky školní docházky. Bydlel jsem na internátu. Proto jsem se toho přízvuku nedokázal nikdy úplně zbavit.“

„To chápu,“ usmál se Stehling. „Já jsem původně z Kasselu uprostřed Německa. Ve Vídni nám říkají nafoukaní frickové a můžu vás už teď upozornit, že to někdy nebudete mít lehké. Všééchno je tady tróóšinku jiné,“ pronesl zpěvavým hesenským dialektem. Spiklenecky na Lea mrkl a vypustil takový oblak dýmu, za nějž by se nemusela stydět ani parní lokomotiva. Ale vzápětí zvážněl.

„No, vlastně bych vám měl pogratulovat k novému místu u vídeňské policie a připít si s vámi koňakem, jako fricek s frickem. Pak bych vám ukázal budovu a popřál všechno dobré v novém působišti. Bohužel si ale místo toho budeme muset promluvit o té politováníhodné minulé noci.“

Leo rozpačitě potáhl z cigarety, která mu však náhle přestala chutnat. Tušil, že jeho noční výstup bude mít následky. Tušení zesílilo poté, co ho Stehling ihned po příchodu zavolal do své kanceláře.

„Dovolte, abych vám to vysvětlil…,“ začal Leo, ale vrchní policejní rada ho prudce přerušil.

„Tady není co vysvětlovat. Nebyl jste k tomu případu přidělen a basta!“ Stehlingův hlas se rozléhal kanceláří jako hrom při bouřce. „A jestli, tak vysvětlovat budu já vám!“

Leo si uvědomil, že papá Stehling už nevypadal jako dobrácký sedlák. Přivřel očka do nebezpečných štěrbin. „V podstatě jste ještě neměl nárok na odznak. Službu nastupujete až dnes! Vrchní inspektor Paul Leinkirchner mě informoval, že jste pátrání zahájil bez vyšetřujícího soudce, a navíc ohrozil životy kolegů. Prý tam došlo k jakémusi výbuchu…“

„To byl přece fotografický blesk!“ ohradil se rozhořčeně Leo. „Copak můžu za to, že to kolega nezná?“

„My tady pracujeme jinými metodami než v malém Hradci, Herzfeldte. Už jsem o vašich novátorských postupech slyšel. Sepsal je jistý… jistý…,“ Stehling listoval ve svých poznámkách, „Hans Gross ve své ‚Příručce pro vyšetřující soudce‘. V určitých kruzích možná má ta knížka úspěch, ale u nás ve Vídni se ty metody musí nejprve osvědčit. Zatím je to všechno jen bohapustá teorie.“ Vrchní policejní rada zabafal z doutníku a opřel se. „Budu k vám upřímný, Herzfeldte. Vídeňská policie vás přijala do svých služeb, ale rozhodně se tak nestalo na mé přání. Navíc jste tady jen na zkoušku.“ Mávl rukou. „Nechápejte mě špatně, máte nejlepší doporučení, práva jste vystudoval se summa cum laude a ve Štýrském Hradci jste byl vynikajícím vyšetřujícím soudcem, to rozhodně nechci popírat. Ale Hradec není Vídeň. Tady se žije a pracuje jinak.“

„Jak tomu mám rozumět, pane vrchní policejní rado?“ zeptal se Leo opatrně.

Stehling se předklonil. „Vídeň je jedno z největších měst na světě, nádherné, ale současně nemilosrdné. Dechberoucí i smrtící. Počty vražd se vyrovnáme Londýnu i New Yorku, a to především v poslední době, kdy k nám proudí tolik migrantů z Východu. Tohle město je bublající tavicí kotlík, který může každou chvíli přetéct. To, co funguje v malém a přehledném Hradci, nemusí fungovat zde. Byl jste zaměstnán pouze na doporučení policejního komisaře Stukarta. Víte, kdo to je, nebo ne?“

„Zástupce šéfa vyšetřovací sekce,“ přikývl Leo. „Tedy vás.“

„Ano, můj zástupce. A na rozdíl ode mne, starého tlustého valacha, má tady na prezidiu před sebou skvělou budoucnost.“ Stehling zafuněl a znělo to jako skutečné zaržání. „Je to člověk do nové doby, v níž vše běží rychleji, jak jste na začátku příhodně poznamenal. Ale rychleji ještě nutně neznamená lépe. A to platí i pro tyhle aparáty.“ Ukázal na dřevěnou skřínku s plechovým sluchátkem. „To vyzvánění mi jde na nervy.“

Stehling listoval spisy a v kanceláři se rozhostilo nepříjemné ticho.

„Musíme si vyjasnit jednu věc, Herzfeldte,“ pokračoval vrchní policejní rada po chvíli. „Pocházíte z vynikající rodiny, už jste zastával funkci vyšetřujícího soudce. Díky svým dosavadním výsledkům a kontaktům byste okamžitě dostal místo soudce u štýrského zemského soudu. Čekala by vás skvělá kariéra. Proč se tedy chcete prohrabávat marastem míst činu jako obyčejný vídeňský policajt? Tohle mi proboha živého vysvětlete!“

„Prostě mě ta práce zajímá,“ odpověděl Leo váhavě. „Státní zástupce Gross vždycky říkal…“

„Váš zasloužilý mentor, no ano, já vím.“ Stehling vzdychl. „Prošel jste u něj zácvikem, jak jsem se dočetl ve vaší složce. Kolega Stukart ho určitě taky zná a je nadšen jeho metodami. Rád by je zavedl i tady ve Vídni. Možná by chtěl spustit i kurz nebo dokonce studium kriminalistiky, tak se tomu přece říká – kriminalistika! Pche! Jako by se nějaká věda mohla vyrovnat dlouholetým zkušenostem!“ Vrchní policejní rada opět zafuněl. „Jak jsem slyšel, hodlá tenhle Gross už v listopadu přijet na přednáškovou sérii sem k nám do Vídně. Takže vy jste něco jako jeho předvoj?“

Leo se pokusil usmát. „Inu, státní zástupce Gross by skutečně pokládal za užitečné, kdyby mu jeden z jeho lidí trochu připravil půdu.“

„Tak to se vám včera v noci výborně povedlo!“ Stehling se ušklíbl, ale okamžitě zvážněl. „Ale nechme toho. Ten případ je vážně hrozný. Chudák děvče. To mohl spáchat jedině šílenec. Zneuctít ji kolíkem, a ještě k tomu ten nápis!“ Otřásl se. „Přidělil jsem k tomu případu kolegy Leinkirchnera a Loibla, a sice výhradně ty dva.“

„Známe už totožnost oběti?“ zeptal se Leo. „Nebo něco bližšího o tom kůlu? Z blůzy oběti jsem zajistil stopy, které…“

„To už vás nemusí zajímat, pane kolego.“ Stehling uhasil doutník v popelníku. Leo si až nyní povšiml, že je vyřezaný z lidské mozkovny. „Děkuji za vaši horlivou pomoc, ale tímto okamžikem s případem mrtvé dívky končíte.“

„Ale… jak to…?“ nechápal Leo.

„Jak už jsem se zmínil, vyšetřováním jsou pověřeni kolegové Leinkirchner a Loibl. Přece jste nemohl očekávat, že po vašem včerejším střetu vás nechám pracovat společně. Myslím, že byste si pro začátek měl vyzkoušet menší sousto, Herzfeldte.“

„Jistě,“ pronesl Leo tiše.

„No, nebuďte hned tak smutný.“ Stehling opět nasadil svůj dobrácký výraz. „Přece po vás nechci, abyste se jen hrabal v zaprášených spisech. Podívejte se na tohle.“ Přisunul k němu tenkou složku. Uvnitř bylo pár ohmataných novinových výstřižků, úmrtní list a chvatně načmáraný dopis na rozloučenou. Zřejmě sebevražda. Leo v první chvíli nevěděl, co s tím.

„Jistý Bernhard Strauss si vzal život,“ vysvětloval Stehling. „Ten dobrák se oběsil u sebe doma a před pár dny ho pohřbili na vídeňském ústředním hřbitově.“

„A co je na tom k vyšetřování?“ zeptal se Leo.

Vrchní policejní rada vzdychl. „Po pohřbu došlo k jisté nepříjemné události. Někdo mrtvolu vykopal, ale naštěstí byl na poslední chvíli přistižen.“

„Aha, takže lupiči mrtvol, chápu. To se občas stávalo i v našem malém Hradci,“ poznamenal a vzápětí zadoufal, že si Stehling nevšimne ironie v jeho hlase.

Profesoři lékařství potřebovali ke svým vědeckým pitvám stále nové mrtvoly a tak si občas najali chlapíky, kteří jim čerstvý „materiál“ dokázali opatřit. Ve skotském Edinburghu dokonce dva zločinci před několika desítkami let zavraždili více než tucet obětí, aby měli tamní doktoři co pitvat. Ve Vídni působila velká univerzita, takže Lea krádeže mrtvol neudivovaly. Navíc sebevrazi stejně končili velmi často automaticky na pitevních stolech.

„Jistě,“ souhlasil Stehling a pokrčil rameny. „Rád bych, abyste se na to podíval. Předpokládám, že rodinu Straussových znáte?“

„Strauss…“ Leo na okamžik zapomněl zavřít ústa. „Snad nemyslíte…?“

„Ale ano, myslím přesně tuhle rodinu. Bernhard Strauss je nevlastní bratr krále valčíků Johanna Strausse osobně. Sice jen levoboček starého Strausse, ale přesto bratr. Noviny jsou toho případu plné. Možná jste se o tom už o víkendu v některé kavárně dočetl?“

Leo si odkašlal. „Zatím jsem neměl příležitost.“

„Tak vám tedy povím, že Bernhard Strauss po sobě zanechal ubrečený dopis na rozloučenou. Právě tenhle!“ Stehling uchopil svými tlustými prsty pomačkaný list papíru. „Nestačilo mu, že ho napsal. Byl tak laskav, že kopie před smrtí odeslal všem velkým vídeňským novinám. Drze v něm píše, že slavný valčík Na krásném modrém Dunaji zkomponoval on, a ne Johann Strauss junior. Určitě ten kousek znáte, takové to umcaca, umcaca…“ Stehling zabroukal pár tónů, sice dost falešně, ale Leo přesto melodii okamžitě poznal. Koneckonců, znal ji každý. Stala se jakousi neoficiální hymnou dunajské monarchie a všichni Rakušané na ni byli hrdí.

„Tak a teď, jako by to nestačilo, ještě vykopali jeho mrtvolu,“ pokračoval vrchní policejní rada. „Pravděpodobně by zmizela beze stop, kdyby ty mizery na poslední chvíli nevyrušil místní hrobník. Utekli a Strausse nechali ležet. Můžeme jen doufat, že se o tom nedozvědí novináři. To by zas bylo! Úplně stačí sebevražda a údajně ukradené autorství valčíku.“ Stehling poklepal na složku. „Přečtěte si to a pak zajeďte na ústřední hřbitov. Ale veřejnou dopravou, prosím, i my musíme šetřit! Podívejte se na tu věc, abychom ji mohli uzavřít. Hlavně nechci, aby se kolem případu strhl povyk! Nevyvolávejte nežádoucí pozornost! Takže žádný vybuchující prášek a podobné hokusy pokusy, jasné?“

Leo mlčky přikývl.

„Tak to bychom měli.“ Rada už sahal po zvonku – na stole měl miniaturní kopii umíráčku, který zní při popravách, ale Leo si odkašlal.

„Ještě něco?“ zavrčel Stehling netrpělivě.

„Vím, že je to neobvyklé,“ začal Leo, „ale mohl bych požádat o zálohu?“

„Zálohu?“ Vrchní rada neskrýval překvapení. „To je opravdu neobvyklé. Hlavně v případě někoho, kdo pochází z tak zámožné rodiny. Copak by vás nemohl založit pan otec?“

„S otcem zrovna… je to poněkud složité.“

„Aha, chápu,“ kývl Stehling. „No, když to musí být. Nechte si v pokladně na prvním patře vyplatit padesát korun.“ Naškrábal na formulář podpis. „Ale zaplatíte si z toho koňskou tramvaj na ústřední hřbitov!“ Zazvonil a dovnitř vstoupila žena v šedivých šatech, pravděpodobně jedna z mnoha sekretářek. „Slečna vás provede po budově. A ještě něco, Herzfeldte…,“ poznamenal papá a lovil z mahagonové skřínky další doutník, zatímco Leo již s doprovodem mířil ke dveřím.

„Dám vám dobrou radu. Zkuste se zbavit přízvuku a mluvte tak, jako místní. Pomůže to, mluvím z vlastní zkušenosti. Přeji příjemný první pracovní den ve Vídni.“

Leo vyšel z kanceláře a připadal si jako mechanická loutka. Bez valného zájmu kráčel za slečnou, která ukazovala na dveře vpravo a vlevo a cosi přitom vysvětlovala. Skoro vůbec ji neposlouchal. Stehling ho hned na začátku odstavil na vedlejší kolej. Výlet koňkou na ústřední hřbitov a prohlídka zhanobeného hrobu, to tedy byl úkol! Velkolepý začátek skvělé vídeňské kariéry! Co bude následovat? Pověří ho pátráním po ztracených pejscích bohatých paniček nebo vyšetřováním krádeže dortu v Demelově cukrárně? Jako na potvoru mu chodbou kráčel vstříc vrchní inspektor Paul Leinkirchner. Šklebil se od ucha k uchu. Stejně jako včera v noci přežvykoval doutník, možná to byl ještě ten samý.

„Podívejme, nový kolega! Jdete asi od našeho šéfa, že? Tak jak to probíhalo?“

Leo se pokusil kolem holohlavého tlouštíka mlčky protáhnout, ale inspektor ho nenechal.

„Jak vidím, provádí vás po ředitelství osobně naše vzrušující jehňátko. Milá slečno, nezapomeňte kolegovi ukázat i náš obrovský sklepní archiv. Pan von Herzfeldt tam možná bude napříště trávit dost času. Ovšem ne s vámi!“ Leinkirchner se hlučně rozesmál, plácl mladou ženu přes zadek a ustoupil, aby mohli projít. Zavanul z něj tabákový kouř smíšený s potem. Leo si opět povšimnul, že kolega mírně napadá na levou nohu.

„Kde jste nechal kufr, Herzfeldte?“ volal ještě za nimi. „V nějakém mrňavém židovském penzionu?“

Leo na okamžik bojoval s pokušením rozběhnut se za tlusťochem, popadnout ho za špinavý límec a praštit s ním o nejbližší dveře.

To by bylo skvělé, státní zástupce Gross by na mě byl pyšný. Z policisty bych se během jednoho dne stal vězněm sedícím ve vyšetřovací vazbě za napadení…

Uklidnil se a raději následoval svou průvodkyni, která se na něj poprvé otočila. Vlasy měla vyčesané do přísného drdolu a pod přiléhavými, dlouhými, šedivými šaty nosila bílou blůzu. Podívala se na něj skrz brýle pověšené na řetízku kolem krku, jako by ho teprve teď začala pořádně vnímat.

„Kolegové se znají?“ zeptala se nezúčastněně.

„Jen letmo. Potkali jsme se včera večer.“

„Zřejmě láska na první pohled.“ Tvářila se pořád stejně odměřeně, jen v očích se jí blýskla posměšná jiskřička. Leo měl pocit, že ženu odněkud zná, ale nemohl si vzpomenout odkud. Otočila se a dál mu ukazovala jednotlivé kanceláře.

Policejní ředitelství sídlilo ve velké, nepřehledné budově. Byla původně postavena jako hotel pro hosty světové výstavy z roku 1873. Podél úzkých chodeb rozdělených do pěti pater se mimo jiné nacházely úřadovny uniformované policie, policejního ústavu a vyšetřovací sekce, která byla odpovědná za objasňování takzvaných násilných zločinů. Ředitelství mělo i vlastní policejní služebnu, poštovní úřad s potrubní poštou a telegrafní stanicí. Všude se vznášel pach doutníkového kouře, zaprášených formulářů a vařeného zelí. Leo zde sice byl už včera večer, ale sám by brzy zabloudil. Nehledě na to, že místo na cestu se soustředil spíše na tiché nářky nad svým osudem.

Zpozorněl až ve třetím patře u pootevřených dveří. V matném světle plynové lampy si povšiml několika spisových skříní a také beden stojících na zemi.

„Co to je?“ zeptal se. „Místnost s doličnými předměty?“

„Ale ne!“ zasmála se slečna. „Tady máme alba s fotografiemi zločinců. Chtěl byste se tam podívat?“

Pohled to byl žalostný. Obsah beden a skříní byl neuspořádaný, z otevřených polic málem vypadávaly karty s údaji. Některé se vršily do komínků jen tak na zemi a zřejmě čekaly, až je někdo zařadí. Naprostý chaos.

„Tohle má být kartotéka zločinců?“ zeptal se a bezradně se rozhlížel kolem.

Slečna přikývla. „Třídění jde pomalu, těch fotografií je prostě moc.“

„Chápu, ve Vídni je evidentně daleko víc pachatelů než ve Štýrském Hradci.“

Snímky si nacházely cestu do policejních ředitelství od osmdesátých let. Od té doby byla ke každému zločinci založena karta s fotografií a popisem nejdůležitějších poznávacích znaků. Kartotéky měly pomáhat při pátrání, ale někdy spíše mátly. Nebyly správně vedeny a navíc nebyly pořizovány podle jednotných pravidel. Lea napadlo, že příště ho možná Stehling za trest pošle uspořádávat snímky pachatelů.

To bych se tady mohl nechat rovnou zahrabat.

„Nemá to systém,“ podotkla slečna a pokrčila rameny. „V Paříži uspořádali kartotéky podle upravené Bertillonovy metody, ale ve Vídni na něco podobného zatím jen čekáme.“

„Vy znáte Bertillona?“

Slečna rozpačitě pohlédla k zemi. „Trochu, a taky jsem se zabývala fotografováním, i když jen teoreticky. Podle mě je to, jak to říct, napínavá disciplína.“

„Taky si myslím,“ usmál se Leo. Neznal mnoho žen, které by se zajímaly o technické záležitosti. Mezi obyčejnými sekretářkami musela být slečna úplnou bílou vránou. Pařížský pomocný písař Alphonse Bertillon vytvořil přibližně před deseti lety systém sloužící k identifikaci zločinců. Použil celkem jedenáct tělesných znaků, které začal zaznamenávat na kartotéční karty. Jeho soustava téměř stoprocentně vylučovala záměnu osob. Jednalo se o revoluci v boji proti zločinu. Mnohé země již Bertillonův systém doplněný o fotografické snímky převzaly.

„Kde pracujete, pokud se smím ptát?“ zajímal se Leo zdvořile.

„Hned vedle, ukážu vám to. Stejně se už musím vrátit ke své práci.“

Vyšli z chaosu na chodbu a vzápětí vstoupili do větší místnosti. Celá protilehlá stěna byla pokryta dřevěnými přihrádkami se změtí kabelů, zásuvek a vždy jednou kličkou. Před schránkami sedělo pět žen se sluchátky na uších. Všechny byly oblečené do stejných šedých šatů jako Leova průvodkyně a mluvily jedna přes druhou. Do ohlušující kakofonie hlasů se navíc ozývalo neustálé zvonění. Ve vzduchu byl cítit levný parfém a výpary příliš mnoha lidí namačkaných na příliš malém prostoru. Vlevo seděla starší matrona s prošedivělým drdolem. Otočila se a sundala sluchátka.