A SLOW FIE BURNING

Copyright © Paula Hawkins, 2021

All rights reserved

Translation © Věra Klásková, 2021

ISBN 978-80-249-4643-6

Tato kniha je věnována památce

Liz Hohenadelové Scottové,

která dokázala projasňovat svět.

Bude nám tady scházet navždy.

někteří z nás jsou stvořeni, aby se stali mrchožravými ptáky

& někteří z nás jsou stvořeni, aby byli okroužkováni

Emily Skaja: Moje historie jako

Dívka zbrocená krví klopýtá do černé noci. Neupravené oblečení, které jí odstává od mladého těla, odhaluje plochy bledé kůže. Botu ztratila, noha jí krvácí. Je v agónii, bolest však pozbyla na významu, protože ji zastínilo jiné utrpení.

Její tvář je maskou hrůzy, srdce dunícím bubnem, její dech je přiškrceným supěním lišky zahnané do nory.

Ticho noci naruší hluboké bzučení. Letadlo? Dívka si vytírá z očí krev a vzhlédne k obloze. Nevidí nic než hvězdy.

Bzukot je hlasitější, hlubší. Že by řidič auta přeřadil na jinou rychlost? Copak už se dostala na hlavní silnici? Srdce se jí pozvedlo a ona odkudsi z nitra vydoluje energii, aby se mohla rozběhnout.

Světlo za sebou spíš vycítí, než uvidí. Vycítí, jak zalilo její černou postavu, a pochopí, že se k ní zezadu blíží auto. Přijíždí od statku. Dívka se obrátí.

Ještě než ho uvidí, ví, že ji našel. Ještě než za volantem spatří jeho tvář, ví, že je to on. Strne. Vteřinu váhá a pak ze silnice sestoupí do příkopu a dá se do běhu. Přeleze dřevěný plot, vyhrabe se na sousední pole a opět se rozběhne. Poslepu utíká, padá, opět se zvedá a přitom nevydá ani hlásku. Nač by to bylo, kdyby křičela?

Když ji chytí, popadne ji oběma rukama za vlasy a strhne ji k zemi. Cítí jeho dech. Ví, co se jí chystá udělat. Ví, co bude, protože už ho to viděla dělat, viděla, jak to dělá její kamarádce, jak divoce –

„Prokristapána!“ zamumlala nahlas Irene. Zprudka knihu zaklapla a hodila ji na hromádku určenou pro dobročinný obchod. „Totální blábol!“

1

V Lauřině hlavě promluvila Deidre. S tebou je, Lauro, ta potíž, že děláš špatná rozhodnutí.

To máš teda kurva pravdu, Deidre. Ne že by Laura očekávala, že něco takového vůbec kdy vysloví, nebo si třebas jen pomyslí, ale jak tam tak stála u sebe v koupelně, neovladatelně se třásla a z pulzujícího řezu na paži jí přitom horce a vytrvale vytékala krev, musela připustit, že imaginární Deidre uhodila hřebíček na hlavičku. Laura se předklonila a opřela se čelem o zrcadlo, aby si nemusela hledět do očí, jenomže dívat se dolů bylo ještě horší, protože takhle pozorovala, jak z ní vytéká krev, a dělalo se jí z toho mdlo, měla pocit, že se asi pozvrací. Tolik krve! Řez byl hlubší, než zamýšlela, měla by jít na pohotovost. Na pohotovost? Ani náhodou.

Špatná rozhodnutí.

Když se zdálo, že proud krve konečně ustává, Laura si svlékla tričko a hodila ho na podlahu, vyklouzla z džínů, shodila kalhotky, vyvlékla se z podprsenky, a když ji kovový háček škrábl do otevřené rány, zasyčela: „Kurva, kurva, kurva prdel!“

I podprsenku hodila na zem, s námahou si vlezla do vany a pustila si sprchu. Celá rozklepaná stála pod čůrkem vařící vody (sprcha jí nabízela pouze dvě možnosti: vodu buď velmi horkou, nebo velmi studenou – nic mezi tím). Konečky scvrklých prstů si přejela po jizvách, které byly nádherné, bílé jako kost: bok, stehno, rameno, zadní část lebky. Tady jsem, řekla si tiše. Tady jsem.

Poté, co si předloktí vcelku neúčinně ovázala spoustou toaletního papíru a tělo omotala prošoupanou osuškou, se usadila na koženkové kanape v obýváku a zavolala matce. Hovor hned spadl do hlasové schránky, takže zavěsila. Nemělo smysl plýtvat kreditem. Pak zavolala otci. „Jsi v pohodě, koťátko?“ V pozadí slyšela hluk: rádio, stanice 5 Live.

„Tati!“ V krku měla najednou knedlík. Spolkla ho.

„Co se děje?“

„Tati, mohl bys sem přijet? Já… měla jsem špatnou noc, a tak mě napadlo, jestli bys sem nemohl na chvíli zaskočit. Vím, že to máš trochu z ruky, ale –“

„Ne, Philipe!“ syčela v pozadí Deidre skrze zaťaté zuby. „Máme bridž!“

„Tati? Nemohl bys vypnout ten hlasitý odposlech?“

„Koťátko, já…“

„Vážně, mohl bys ho prosím vypnout? Nechci slyšet její hlas – když ji slyším, mám chuť něco podpálit…“

„Ale no tak, Lauro!“

„No nic, tak na to zapomeň, tati, vždyť je to fuk.“

„Jsi si jistá?“

Ne, nejsem, ne, nejsem, kurva, fakt že ne! „Jo, jsem. Jsem v pohodě. Budu v pohodě.“

Cestou do ložnice šlápla na bundu, kterou v hale upustila při úprku do koupelny. Sklonila se pro ni. Rukáv byl natržený a v kapse stále byly Danielovy hodinky. Vytáhla je, obrátila, nasadila si je na zápěstí. Toaletní papír omotaný kolem předloktí červeně promokval, takže jí opět začala téct krev a v ruce mírně pulzovalo. Zatočila se jí hlava. V koupelně hodinky upustila do umyvadla, odlepila z rány papír, ručník hodila na zem. Znovu si vlezla pod sprchu.

Nůžkami si vybírala špínu zpod nehtů a přitom sledovala, jak jí voda pod chodidly růžoví. Zavřela oči. Naslouchala, jak jí Danielův hlas říká Nemáš v hlavě nějakýho brouka? a ten Deidřin syčí Ne, Philipe, máme bridž! A její vlastní hlas říká: Něco podpálit. Podpálit. Podpálit, podpálit, podpálit.

2

Každou druhou sobotu Miriam vynášela záchod. Musela tu (vždycky překvapivě, nepříjemně těžkou) kazetu z nevelkého záchodku na zádi vytáhnout, pronést kajutou až ven, na stezku podél vody, a odtamtud ji vláčet poctivých sto metrů až k toaletám, kde bylo nutné odpad vyklopit, spláchnout a z kazety ještě vymýt, co v ní zbylo. Tohle byla jedna z méně idylických součástí života na říčním člunu a úkol, který ráda vykonávala časně, když nablízku nikdo jiný nebyl. Nic člověka tak neponižovalo, než když se producíroval s haldou vlastních hoven mezi cizími lidmi, pejskaři a běžci.

Stála venku na zadní palubě a kontrolovala, jestli je čistý tok – to znamená, jestli nemá v cestě žádné překážky jako třeba bicykly nebo láhve (lidé umějí být pěkně asociální, hlavně v sobotu v noci). Bylo jasné ráno, na březen poněkud chladné, ačkoli bílá poupata na lesklých čerstvých větvičkách platanů a bříz už ohlašovala nadcházející příchod jara.

Na březen sice bylo chladno, ale přece si všimla, že dveře kajuty sousedního člunu jsou otevřené stejně jako včera večer. To tedy bylo divné. A navíc měla v úmyslu si s obyvatelem té lodi, s tím mladíkem, pohovořit o tom, že přetahuje. Na tomhle kotvišti už setrvával šestnáct dnů, o celé dva dny déle, než na co měl nárok, a ona mu hodlala promluvit do duše, i když to vlastně nebyla její práce, ani její zodpovědnost, ale na rozdíl od většiny ostatních tu bydlela nastálo, což jí vnukalo zvláštní pocit veřejné angažovanosti.

Tohle každopádně Miriam řekla detektivu inspektoru Barkerovi, když se jí později zeptal: Co vás přimělo se tam jít podívat? Detektiv seděl naproti ní, koleny se přitom skoro dotýkal jejích, ramena měl přihrbená a záda ohnutá. Říční člun nenabízí vysokému člověku žádné extra pohodlí, a on byl člověk hodně vysoký, s hlavou holou jako kulečníková koule a se znepokojeným výrazem – tvářil se, jako by očekával, že dneska bude dělat něco jiného, něco zábavného, třeba že vezme děti do parku, a teď tady dřepí s ní a vůbec z toho nemá radost.

„Sahala jste na něco?“ otázal se.

Sahala? Dotkla se něčeho? Miriam zavřela oči. Představila si samu sebe, jak rychle ťuká na okno modrobílého člunu. Jak čeká na odpověď: na zvuk hlasu nebo pohyb záclonky. Jak se sklání, když žádná odezva nepřišla; vybavila si svůj pokus nakouknout do kajuty přes síťovanou záclonu, zdvojnásobenou vrstvou aspoň desetileté městské a říční špíny. To, jak ještě jednou zaklepala a po nějaké chvíli vylezla na zadní palubu. To, jak volá: Haló! Je někdo doma?

Viděla se, jak velmi jemně bere za dveře kajuty a vzápětí zachytí jakýsi závan, železitý, masitý pach, který vyvolává hlad. Haló? Vybavilo se jí, jak dveře otvírá dokořán, udělá několik kroků do kajuty a pak se jí poslední haló zadrhne v krku, protože jí dojde, co vidí: chlapce – no, vlastně to nebyl chlapec, ale mladík – ležícího na podlaze, všude krev, široký úsměv zaříznutý do hrdla.

Viděla samu sebe, jak se zapotácela a s rukou přes ústa se na dlouhou, závratnou chvíli kácela dopředu, ale potom se natáhla a zachytila se kuchyňské linky. Ach Bože!

„Sáhla jsem na kuchyňskou linku,“ řekla detektivovi. „Myslím, že jsem se tam asi chytila, jen tam, na levé straně, když přijdete do kajuty. Uviděla jsem ho a myslela jsem si, že… no, bylo mi… bylo mi zle.“ Zrudla. „Ale nezvracela jsem – tam ještě ne. Až venku… Omlouvám se, já…“

„S tím si nedělejte starosti,“ řekl Barker a vytrvale se jí díval do očí. „Tím se nemusíte znepokojovat. Co jste udělala pak? Uviděla jste tělo, opřela jste se o linku…“

Překvapil ji ten pach. Pod vší tou krví bylo ještě cosi jiného, cosi staršího, sladkého a žluklého, jako když člověk nechá lilie příliš dlouho ve váze. Ten pach a pohled na něj – neodolala, aby se nepodívala na jeho krásnou mrtvou tvář, lesklé oči zarámované dlouhými řasami, plné rty odhalující rovné bělostné zuby. Trup, ruce a paže měl samou krev, konečky prstů zarýval do podlahy. Jako by se jí držel. Když se obrátila k odchodu, zrak jí utkvěl na čemsi, co leželo na zemi a nemělo tam být: na záblesku stříbra utopeného v lepkavé, černající krvi.

Vyškobrtala nahoru po schodech a ven z kajuty, plnými ústy lokala čerstvý vzduch a bojovala s nevolností. Vyzvracela se na pobřežní stezku, otřela si ústa a vykřikla: „Pomoc! Zavolejte někdo policii!“ Ale bylo sotva půl osmé, neděle ráno, nikde ani noha. Stezka byla tichá, silnice nahoře jakbysmet a kromě rytmického chodu generátoru a štěbetání slepiček bělokura, které klidně proplouvaly okolo, se neozývaly vůbec žádné zvuky. Když Miriam zvedla oči k mostu přes kanál, zdálo se jí, že tam někoho vidí, jenom na chvilku, ale pak ten člověk zmizel a ona osaměla se svým ochromujícím strachem.

„Odešla jsem,“ řekla detektivovi. „Sebrala jsem se a hned odtamtud zmizela… a zavolala jsem policii. Vyzvracela jsem se a pak jsem utíkala ke své lodi a zavolala policii.“

„Dobře, dobře.“

Když k němu zvedla oči, rozhlížel se po místnosti a ukládal si do paměti tu mrňavou, pečlivě uspořádanou kajutu, knihy nad dřezem (Vaření v jednom hrnci, Nově na zeleninu), bylinky na parapetu, bazalku a koriandr v plastových truhlících a rozmarýn, který už v modře glazovaném květináči dřevnatí. Mrkl po knihovně plné paperbacků, na níž trůnila zaprášená toulcovka, po zarámované fotografii domáckého páru – manželé a mezi nimi jejich robustní děcko. „Bydlíte tu sama?“ zeptal se, ale vlastně to otázka nebyla. Dokázala odhadnout, co mu táhne hlavou: tlustá stará panna, objímačka stromů, hipísačka, která věčně číhá za záclonkou. A strká nos do věcí, do kterých jí nic není. Miriam věděla, jak se lidem jeví.

„Znáte… znáte se se svými… sousedy? Jsou to vůbec sousedé? Asi spíš ne, když se tady můžou zdržet jen dva týdny, ne?“

Miriam pokrčila rameny. „Někteří přijíždějí a odjíždějí pravidelně, mají svoje místo, pruh vody, který si chtějí zabrat, takže se s nimi seznámíte. Ovšem jen pokud chcete. Když je vám to milejší, můžete si držet odstup, což dělám já.“

Detektiv na to nic neřekl, jenom na ni bezvýrazně zíral. Uvědomila si, že se ji snaží rozklíčovat, že ji nebere jako evangelium a že jí nemusí věřit všechno, co mu nakuká.

„A co on? Ten muž, kterého jste našla dnes ráno?“

Miriam zavrtěla hlavou. „Toho jsem neznala. Viděla jsem ho jen párkrát, vyměnili jsme si… no, vlastně ani těch pár zdvořilostních vět. Já mu řekla Ahoj, Dobré ráno nebo něco na ten způsob a on mi odpověděl. To bylo celé.“

(Ne tak docela: byla pravda, že ho od té doby, co zde zakotvil, párkrát viděla a že si ho okamžitě otaxovala jako amatéra. Na bárce měl svinčík – nátěr se loupal, dveřní a okenní překlady rezavěly, komín nakřivo –, ačkoli sám byl na život u kanálu napucovaný až moc. Čisté oblečení, bílé zuby, žádný piercing, žádné tetování. Tedy rozhodně žádné viditelné. Okouzlující mladík, dost vysoký, s tmavými vlasy, tmavýma očima, obličej samá ploška a hrana. Když ho spatřila poprvé, řekla mu Dobré ráno a on k ní zdvihl oči a usmál se, až se jí vzadu na šíji zježily všechny chlupy.)

Ano, toho si tenkrát všimla. Ne že by se to chystala vykládat tomu detektivovi. Když jsem ho uviděla poprvé, měla jsem takový zvláštní pocit… Myslel by si o ní, že je cvok. Teď si uvědomila, co to bylo, co při každé příležitosti cítila. Nešlo o žádnou neblahou předtuchu, o nic takhle směšného, kdepak – bylo to poznání.

Naskýtala se jí šance. To ji napadlo, když si poprvé uvědomila, kdo ten kluk je, ale nevěděla, jak tu šanci nejlépe využít. Teď však byl mrtvý a jí se zdálo, že všechno prostě je, jak má být. Někdy má holt člověk kliku! „Paní Lewisová?“ Detektiv Barker se jí na něco ptal.

„Slečno,“ opravila ho Miriam.

Na moment zavřel oči. „Slečno Lewisová, nevzpomínáte si, že byste ho s někým viděla? Že by se třeba s někým bavil?“

Zaváhala, poté přisvědčila. „Jednu návštěvu měl. Snad dvakrát. Je možné, že návštěv míval víc, ale já jsem viděla jen tuhle jednu. Byla to žena, starší než on, spíš blíž mému věku, snad něco přes padesát. Stříbrošedé vlasy, ostříhané hodně nakrátko. Hubená ženská, dost vysoká, řekla bych, snad metr sedmdesát nebo pětasedmdesát, hranatý obličej…“

Barker povytáhl obočí. „Takže jste si ji dobře prohlédla, že?“

Miriam znovu pokrčila rameny. „No, ano. Jsem docela všímavá. Ráda mám o věcech přehled.“ Asi by mohla trochu zahrát na strunu jeho předsudků. „Ale byla to žena, které byste si všiml, i kdybyste si vlastně nevšiml. Byla dost nápadná. Účes, šaty… vyhlížela nákladně.“

Detektiv opět přikyvoval a všechno si to poznamenával. Miriam s jistotou cítila, že to nepotrvá dlouho a on už si přesně zjistí, o kom to mluvila.

* * *

Jakmile detektiv odešel, policisté udělali kordon na pobřežní stezce mezi ulicemi De Beauvoirové a Sheppertonovou a pročesali okolí všech člunů s výjimkou toho jeho, tedy místa činu, a jejího. Zpočátku se ji snažili přesvědčovat, ať se vzdálí, ona jim ovšem dala najevo, že nemá kam jinam jít. Kde byste mě asi tak ubytovali? Zdálo se, že uniformovaného policistu, se kterým mluvila – mladý, poďobaný, s pisklavým hlasem –, znepokojilo, že by měl za tohle převzít zodpovědnost. Vzhlédl k nebi, pak mrkl dolů na vodu, přelétl pohledem kanál a vzápětí se zase podíval na ni, na tuto malou, obtloustlou, neškodnou ženu středního věku, a nechal se obměkčit. Promluvil si s kýmsi vysílačkou a poté jí přišel říct, že tady může zůstat. „Můžete se vrátit do svého vlastního… ehm… bytu,“ řekl. „Ale dál už nechoďte.“

Toho odpoledne se Miriam usadila na zadní palubě své lodi a v bledničkovitém slunečním světle si užívala nezvyklého klidu, který na zavřeném kanále zavládl. S dekou omotanou kolem ramen a s hrnkem čaje u lokte sledovala, jak policisté a technický tým pobíhají sem a tam, přivádějí psy, přijíždějí se čluny, prohledávají pobřežní stezku a její hranice a píchají tyčemi do kalné vody.

Navzdory tomu, co dnes zažila, pociťovala zvláštní klid, ne-li přímo optimismus při pomyšlení na nové možnosti, které se před ní otevírají. V kapse propínacího svetru nahmatala malý klíček na kroužku, dosud lepkavý od krve, klíček, jehož existenci před detektivem zatajila, aniž vůbec zapřemýšlela, proč to dělá.

Instinkt.

Viděla, jak se třpytí vedle těla toho chlapce – klíč. Na malém dřevěném kroužku ve tvaru ptáčka. Hned ho poznala: viděla ho připnutý k opasku džínů, které na sobě měla Laura ze samoobslužné prádelny. Praštěná Laura jí říkali. Miriam Laura připadala vždycky dost přátelská a vůbec ne praštěná. Laura, kterou Miriam na vlastní oči viděla, jak – měla podezření, že trochu namazaná – přichází na tu ošuntělou loď, zavěšená do toho mladého fešáka. Kdy že to bylo? Dvě noci zpátky? Tři? Bude to mít v notýsku – zajímavé příchody a odchody, to byly věci, které si zapisovala.

Když začínal padat soumrak, Miriam pozorovala, jak vynášejí ven tělo, nahoru po schodech a na ulici, kde čekala sanitka, která ho měla odvézt. Když procházeli okolo ní, z úcty k mrtvému se postavila, sklonila hlavu a tlumeně a skepticky pronesla Bůh tě provázej.

Šeptem pronesla i poděkování. Tím, že Daniel Sutherland ukotvil svou loď hned vedle její a pak se nechal brutálně zavraždit, přihrál Miriam šanci, kterou si zkrátka nesměla nechat proklouznout mezi prsty – šanci pomstít se za křivdu, která na ní byla spáchána.

Nyní osaměla. Navzdory svému odhodlání se začala v tom zvláštním tichu potmě trošku bát, a tak si zalezla do kajuty a dveře za sebou zajistila zástrčkou i visacím zámkem. Z kapsy vytáhla Lauřin klíč a uložila ho do dřevěné šperkovnice, kterou měla v knihovně na horní polici. Ve čtvrtek mívá velké prádlo. Asi by měla klíč vrátit Lauře.

Anebo taky ne.

Člověk nikdy neví, co se mu kdy může hodit, že jo.

3

„Paní Myersonová? Nepotřebujete se posadit? Pojďte… Dýchejte hezky zhluboka. Nemáme někomu zavolat, paní Myersonová?“

Carla sklesla na pohovku. Předklonila se tak hluboko, až si přitiskla obličej ke kolenům. Uvědomila si, že kňučí jako pes. „Theovi,“ vypravila ze sebe. „Zavolejte Theovi, prosím. Mému manželovi. Bývalému. Mám ho v telefonu.“ Zvedla oči a těkala jima po místnosti. Telefon neviděla. „Nevím, kde je, já nevím, kde mám –“

„V ruce, paní Myersonová,“ řekla policistka mírně. „Telefon držíte v ruce.“

Carla pohlédla dolů a zjistila, že mobil doopravdy pevně svírá v ruce, která se jí silně třese. Zavrtěla hlavou a podala ho policistce. „Asi mi hrabe,“ odtušila.

Žena sevřela rty do pousmání a na chviličku položila Carle ruku na rameno. Šla vyřídit telefonát vedle.

Druhý detektiv, inspektor Barker, si odkašlal. „Chápu to správně, že Danielova matka je po smrti?“

Carla přisvědčila. „Před šesti… ne, před osmi týdny,“ řekla a sledovala, jak detektivovi vystřelilo obočí až tam, kde kdysi nejspíš míval vlasy. „Moje sestra upadla,“ pokračovala Carla. „U sebe doma. Nebyla to… byla to nehoda.“

„A máte nějaký kontakt na Danielova otce?“

Carla zakroutila hlavou. „Myslím, že ne. Žije v Americe – už dlouho. Danielovi do života nijak nezasahoval, nikdy. Byli jen…“ Carle se zlomil hlas. Zhluboka se nadechla a pomaloučku vydechovala. „Byli jen oni dva. Angela a Daniel. A já.“

Barker přikývl. Umlkl a zůstal stát před krbem tak zpříma, jako by spolkl pravítko, a čekal, až se Carla vzpamatuje. „Vy tady asi nebydlíte moc dlouho, že?“ otázal se po chvíli, která podle jeho odhadu nejspíš představovala uctivou odmlku. Zmateně k němu zvedla oči. Dlouhým ukazováčkem ukázal na krabice na podlaze jídelny, na obrazy opřené o stěnu.

Carla hlasitě vydechla nosem. „Tyhle obrazy se chystám pověsit už dobrých šest roků,“ prohlásila. „Jednoho dne se dostanu k tomu, že koupím skoby. A ty krabice jsou z domu mé sestry. Dopisy a fotografie, víte? Věci, kterých se nechci zbavovat.“

Barker kývl. Založil si paže na hrudi, přenesl váhu z jedné nohy na druhou a otevřel ústa, aby cosi řekl, přerušilo ho však bouchnutí předních dveří. Carla vyskočila. Do místnosti vcupitala policistka, detektiv konstábl Chalmersová, a omluvně skláněla hlavu. „Pan Myerson je na cestě. Prý tu bude cobydup.“

„Bydlí pět minut odsud,“ řekla Carla. „V Noel Road. Víte, kde to je? V šedesátých letech tam bydlel Joe Orton. Ten dramatik. Právě tam ho zabili, mám dojem, že ho umlátili klackem – anebo snad ubodali?“ Detektivové se na ni bez výrazu zadívali. „To ale není… podstatné,“ pronesla Carla. Na jednu příšernou chvíli si myslela, že se asi rozesměje. Proč tohle vůbec říká? Proč tady vykládá o Joeovi Ortonovi, o tom, jak někdo někoho utloukl? Fakt jí hrabe. Zdálo se, že si toho detektivové nevšimli, anebo to aspoň neřeší. Možná že se jako magor chová každý, kdo se dozví, že mu zabili někoho z rodiny.

„Kdy jste svého synovce viděla naposledy, paní Myersonová?“ zeptal se jí Barker.

Carla měla v hlavě jako vymeteno. „Já… Kristepane, viděla jsem ho… u Angely doma. U mé sestry. Není to daleko, asi dvacet minut pěšky, na druhé straně kanálu – Hayward’s Place. Třídila jsem její věci a Daniel si přišel něco vybrat. Sice už tam nebydlel celou věčnost, ale stejně měl ve svém pokoji nějaké věci, hlavně skicáky. Byl dost talentovaný umělec. Kreslil komiksy, víte? Komiksové romány.“ Mimoděk se zachvěla. „To bylo… před týdnem? Před čtrnácti dny? Ježiš, já si nemůžu vzpomenout! Hlavu mám normálně odpojenou, já…“ Nehty si hrábla do krátkých vlasů.

„To je naprosto v pořádku, paní Myersonová,“ uklidňovala ji Chalmersová. „Podrobnosti můžeme probrat později.“

„Takže jak dlouho bydlel na kanálu?“ zeptal se jí Barker. „Nevíte náhodou, kdy –“

Ozvalo se hlučné bouchnutí klepadla a Carla znovu vyskočila. „Theo!“ vydechla, ale to už stála na nohou. „Bohudíky!“

Než stihla dojít ke dveřím, Chalmersová ji předešla a uvedla do haly Thea, který měl zrudlý obličej a potil se.

„Kristepane, Cee!“ řekl. Popadl Carlu a pevně si ji k sobě přivinul. „Co se proboha stalo?“

Policie to s nimi celé probrala ještě jednou: jak byl toho dne ráno nalezen Carlin synovec Daniel Sutherland mrtvý na hausbótu ukotveném poblíž ulice De Beauvoirové na Regentově kanálu. To, že se na jeho těle nalézalo mnoho bodných ran. Že byl pravděpodobně zabit dvacet čtyři až třicet šest hodin předtím, než ho objevili. Jak se jim podařilo tohle rozmezí patřičně zúžit. Kladli jim otázky ohledně Danielovy práce a kamarádů. Nevěděli něco o potížích s penězi? Nebral třeba drogy?

Nevěděli.

„Copak jste si nebyli blízcí?“ nadhodila Chalmersová.

„Sotva jsem ho znal,“ řekl Theo. Seděl Carle po boku, ukazováčkem se drbal na hlavě jako vždy, když byl nervózní.

„Paní Myersonová?“

„Blízcí? Ne. Ne… moc. Se sestrou jsme se příliš často nevídaly, víte…“

„I když bydlela jen naproti přes kanál?“ pípla Chalmersová.

„Ne.“ Carla zavrtěla hlavou. „My… S Danielem jsem se pořádně neviděla opravdu hodně dlouho. Opravdu. Naposledy když byl ještě kluk. A potom až tehdy, když sestra umřela, jak jsem říkala. Nějakou dobu žil v cizině. Ve Španělsku, mám ten dojem.“

„Kdy se nastěhoval na ten člun?“ zeptal se Barker.

Carla stiskla rty a zakroutila hlavou. „Nevím,“ odvětila. „Skutečně nevím.“

„Neměli jsme ponětí, že tam bydlí,“ řekl Theo.

Barker po něm šlehl pohledem. „Ale vždyť to k vám měl kousek – na Noel Road, viďte? Kolik to může být? Sotva míle od místa, kde kotvil jeho člun.“

Theo pokrčil rameny a podrbal se na čele ještě silněji, až mu kůže podél linie vlasů zrůžověla. Vypadal, jako by to přehnal s opalováním. „To je klidně možné, ale já ani netušil, že tam je.“

Detektivové si vyměnili pohled. „A vy, paní Myersonová?“ Barker se na ni zadíval.

Carla zakroutila hlavou. „Neměla jsem tušení,“ řekla tiše.

Pak detektivové na dlouho umlkli. Čekají, až něco řeknu, napadlo Carlu, až já nebo Theo promluvíme.

Theo jim vyhověl. „Říkali jste… dvacet čtyři hodin, je to tak? Dvacet čtyři až třicet šest hodin.“

Chalmersová přisvědčila. „Smrt nastala podle našeho odhadu někdy mezi osmou hodinou v pátek večer a sobotní osmou hodinou ranní.“

„Aha.“ Theo se opět drbal na hlavě a civěl přitom z okna.

„Napadlo vás něco, pane Myersone?“

„Viděl jsem jednu dívku,“ odtušil Theo. „V sobotu ráno. Bylo to časně – snad kolem šesté. Vyšla z pobřežní stezky a minula můj dům. Stál jsem ve studovně a viděl ji. Vzpomínám si na ni, protože měla na sobě krev. Na tváři. Na oblečení, myslím. Ne že by jí byla prosáklá nebo tak něco, ale… ta krev tam byla.“

Carla na něj nevěřícně zírala. „O čem to mluvíš? Proč jsi mi o tom nepověděl?“

„Spala jsi,“ řekl Theo. „Já jsem vstal, šel jsem uvařit kávu a do studovny jsem si zašel pro cigarety. Viděl jsem ji z okna. Byla mladá, nejspíš ne víc než dvacet, a šla pobřežní stezkou. Kulhala. Anebo se tak nějak zvláštně kolébala. Myslel jsem, že je opilá. Moc… moc jsem o tom vlastně nepřemýšlel, protože Londýn se ujetými opilci jen hemží, viďte? Takhle po ránu člověk často vidí, jak se lidi vracejí domů…“

„Umazaní od krve?“ zeptal se Barker.

„No, to asi ne. Od krve moc nebývají. Právě proto jsem si ji zapamatoval. Napadlo mě, že upadla anebo se poprala. Napadlo mě –“

„Ale proč jsi mi nic neřekl?“ otázala se ho Carla.

„Vždyť jsi spala, Cee, myslel jsem, že –“

„Paní Myersonová tedy spala u vás doma,“ skočila mu do řeči Chalmersová. Mračila se přitom. „Je to tak? Vy jste zůstala u pana Myersona přes noc?“

Carla pomalu přisvědčila. Zdálo se, že je naprosto vyvedená z konceptu. „V pátek jsme spolu povečeřeli, zůstala jsem přes…“

„I když žijeme odděleně, pořád k sobě máme blízko, víte, často –“

„Tohle jim je fuk, Theo!“ pronesla Carla zostra a Theo sebou škubl. Přitiskla si k nosu papírový kapesníček. „Promiň, moc se omlouvám. Ale tohle přece není důležité, že?“

„Co bude důležité, to nikdy předem nevíme,“ odvětil záhadně Barker. Vykročil směrem k hale. Vytáhl navštívenky, řekl Theovi cosi o formální identifikaci, o policistovi pro kontakt s rodinou, a že prý zůstanou ve spojení. Theo kývl na souhlas, navštívenku si strčil do kapsy u kalhot a potřásl detektivovi rukou.

„Jak jste se to dozvěděli?“ otázala se znenadání Carla. „Chci říct, kdo vám ohlásil… kdo ho našel?“

Chalmersová se podívala na svého šéfa a pak zase na Carlu. „Jedna žena,“ řekla.

„Žena?“ zeptal se Theo. „Přítelkyně? Byla mladá? Štíhlá? Víte, vybavuje se mi ta osoba, co jsem viděl – ta holka umazaná od krve. Možná byla…“

Chalmersová zavrtěla hlavou. „Nikoli, tahle žena bydlela na jednom z říčních člunů a mladá není, spíš středního věku, řekla bych. Všimla si, že se na lodi chvíli nic nepohnulo, a tak šla Daniela zkontrolovat.“

„Takže nic neviděla?“ tázal se Theo.

„Ve skutečnosti nám moc pomohla,“ odvětil Barker. „Je velmi všímavá.“

„To je dobře,“ opáčil Theo a podrbal se na temeni. „Moc dobře.“

„Paní Lewisová,“ dodal Barker a Chalmersová ho opravila: „Slečna.“

„Správně,“ souhlasil. Carla sledovala, jak Theovi mizí z tváře barva, když Barker pokračoval: „Slečna Miriam Lewisová.“

4

„Začal si on, jasný? Než se do mě pustíte. Začal si on!“

Když přišla domů, už na ni čekali. Museli tam čekat, protože zabušili na dveře doslova třicet vteřin poté, co se vrátila ze supermarketu Iceland. Ani nestihla popadnout dech – bydlela v sedmém poschodí a výtahy zase nejezdily –, a už tam byli jako na koni a právě to ji rozčílilo a taky znervóznilo. Takže jako kráva pitomá začala hned žvanit, i když dobře věděla, že tohle by člověk dělat neměl. A přitom nebyla v průšvihu poprvé.

Pravda, obvykle to byly průšvihy jiného druhu: opilství na veřejnosti, drobné krádeže, neoprávněné vniknutí na cizí pozemek, vandalismus, výtržnictví. V jednom případě – šlo o méně závažné napadení – byla shledána nevinnou. A jedna žaloba za újmu na zdraví čekala na projednání.

Jenomže tohle bylo jiný kafe. A uvědomila si to skoro hned, protože když tam tak stála a přitom funěla, supěla a pouštěla si hubu na špacír, napadlo ji: Bacha, tohle jsou detektivové! Sdělili jí svoje jména, hodnosti a tak, což v tu ránu zase zapomněla, ale stejně: stáli před ní v civilu, což znamenalo malér úplně jiného druhu.

„Nevadilo by vám, kdybychom šli dovnitř, slečno Kilbrideová?“ prohodil dost zdvořile ten chlap. Byl vysoký, měl dlouhé nohy a hlavu plešatou jako vejce. „Asi by bylo lepší tohle neprobírat na chodbě.“ Pichlavýma očima se zadíval na kuchyňské okno, které nešikovně zatloukla prkny.

Laura už vrtěla hlavou. „Ne, to si nemyslím. Nemyslím si to. Potřebuju mít u sebe zodpovědnou dospělou osobu, víte, mě nesmíte vyslýchat… A vůbec, o co tu kráčí? O toho chlapa z baru? Protože tohle už v systému je, víte? Soudní obsílku jsem dostala, přichytila jsem ji magnetem na ledničku. Jestli chcete, můžete se přesvědčit sami… Ne, ne, ne, počkat! Počkat! To nebylo pozvání, ale jenom slovní obrat…“

„Proč byste potřebovala zodpovědnou dospělou osobu, slečno Kilbrideová?“ Teď pro změnu povytáhla svoje srostlé obočí ta ženská – byla snad o hlavu menší než kolega, měla tmavé nepoddajné vlasy a drobné rysy zmáčknuté doprostřed velikého obličeje, kulatého jako měsíc. „Nezletilá nejste, viďte?“

„Je mi dvacet pět. Jak jistě dobře víte!“ vyštěkla Laura.

Zarazit je nedokázala – Vejce už byl v půli chodby a Obočí se cpala kolem ní dovnitř se slovy: „Jak bychom to, propána, mohli vědět?“

„Kdo si s čím začal, slečno Kilbrideová?“ zavolal Vejce. Šla za jeho hlasem do vlastní kuchyně, kde se ten chlap zrovinka skláněl s rukama sepjatýma za zády a čuměl na to předvolání.

Laura hlasitě zafuněla a šourala se ke dřezu pro trochu vody. Potřebovala se zklidnit. Přemýšlet. Když se k němu opět obrátila, díval se nejdřív na ni a pak přes její rameno na okno. „Nějaké problémy?“ Rádoby nevinně zacvičil obočími.

„Ani ne.“

Objevila se ta ženská. Krčila čelo. „Ublížila jste si, Lauro?“ otázala se.

Laura tu sklenici vody vypila příliš rychle, takže se zakuckala a na tu ženskou se zamračila. „Kampak se nám poděla slečna Kilbrideová, co? Takže my jsme teď kámošky? Na život a na smrt?“

„Mluvíme o vaší noze, Lauro.“ Už s tím začal taky. „Jak jste se zranila?“

„Když jsem byla malá, porazilo mě auto. Komplikovaná zlomenina stehenní kosti. Zůstala mi hnusná jizva,“ řekla a přejela si prsty až k poklopci džínů. Zachytila jeho pohled. „Chcete ji vidět?“

„Ani ne,“ opáčil mírně. „A co vaše paže?“ Ukázal na obvaz, který měla okolo pravého zápěstí. „Tohle se vám přece nestalo v dětství.“

Laura se kousla do rtu. „Ztratila jsem klíč, ne? V pátek v noci. Když jsem se vrátila, musela jsem se sem do bytu vloupat.“ Pohodila hlavou směrem dozadu, ke kuchyňskému oknu, které vedlo na vnější chodbu, táhnoucí se po celém obvodu bytového domu. „Moc se mi to nepovedlo.“

„Stehy?“

Laura zakroutila hlavou. „Tak zlý to zas nebylo.“

„A našla jste ho?“ Odvrátil se od ní. Vykročil do výklenku, který propojoval kuchyň s obývákem, a rozhlížel se, jako by chtěl byt koupit. No, to asi těžko, měla tu fakt chlívek. Věděla, že by se za to měla stydět – za laciný nábytek, prázdné zdi i za popelník na podlaze, do kterého někdo kopl, takže teď byl popel na koberci, a to čertvíjak dlouho, poněvadž ona nikdy nekouřila a nemohla si vybavit, kdy tady naposledy někdo přespával, nedokázala se však přimět, aby s tím něco udělala.

„Tak co? Našla?“ Obočí nakrčila nos, zatímco si Lauru prohlížela od hlavy k patě a zase zpátky, její vytahané legíny, flekaté tričko, oprýskaný lak na nehtech, mastné vlasy. Občas se Laura zapomínala sprchovat, někdy i řadu dní, občas byla voda vařící a jindy zase úplně ledová, zrovna jako teď, protože bojler měl svou hlavu, někdy fungoval a někdy ne a ona neměla peníze na instalatéra, a ať už kvůli tomu volala na úřad, kolikrát chtěla, stejně s tím hovno udělali.

„Co jako?“

„Jestli jste našla svůj klíč,“ řekla Obočí. Na rtech jí hrál náznak úsměvu, jako by Lauru nachytala – jako by ji nachytala při lži. „Tak co: našla jste svůj klíč?“

Laura polkla poslední hlt vody a sála si zuby zevnitř. Rozhodla se otázku ignorovat. „Dovolíte?“ houkla a protlačila se kolem Obočí za Vejcem.

„Co bych nedovolil,“ odpověděl. Teď stál uprostřed jejího obýváku a díval se na jedinou tamější výzdobu, kterou představovala zarámovaná fotografie rodiny: rodičů s holčičkou. Někdo si dal tu práci, aby ji počmáral – otci přimaloval rohy, matce zase rozeklaný jazyk, který jí lezl z pusy, zatímco dítě mělo přeškrtané oči a rty přibarvené krvavou červení – a teprve potom ji zarámoval a pověsil na zeď. Vejce povytáhl obočí a obrátil se k Lauře. „Rodinný portrét?“ otázal se. Laura pokrčila rameny. „Tatínek je tedy ďábel?“

Zakroutila hlavou. Dívala se mu přímo do očí. „Paroháč,“ řekla.

Vejce sevřel rty, beze spěchu pokýval hlavou a otočil se, aby se mohl na obrázek podívat znovu. „Dobrá,“ řekl, „dobrá.“

„Jsem zvláště zranitelný dospělý,“ pronesla znovu Laura a detektiv si povzdychl.

„Ne, to tedy nejste,“ řekl unaveně. Odvrátil se od fotografie a ztěžka dosedl na gauč. „Bydlíte sama, máte práci na částečný úvazek v samoobslužné prádelně Sunshine na Spencer Street a s jistotou víme, že vás policie vyslýchala v několika případech, aniž byla přítomna zodpovědná dospělá osoba, takže to prostě necháme, jak to je, ano?“

V hlase mu zazněl břitký tón. Šaty měl pomačkané a vypadal velice vyčerpaně, jako by měl za sebou dlouhou cestu anebo krátký noční spánek. „Co kdybyste se posadila? Povězte mi o Danielu Sutherlandovi.“

Laura usedla ke stolečku v koutě místnosti, kde večeřívala u televize. Na chvilku se jí ulevilo. Pokrčila rameny tak okázale, až si jimi málem ometla uši. „Co je s ním?“ zeptala se.

„Takže ho znáte?“

„Zjevně jo. Zjevně si vám na mě stěžoval. Což jsou všechno kecy, to vám povídám, protože se nic nestalo, a vůbec, to on si začal.“

Vejce se usmál. Úsměv měl překvapivě vřelý. „Nic se nestalo a on si začal?“ opakoval po ní.

„Přesně tak.“

„A když se tedy nic nestalo,“ pronesla Obočí, která do pokoje přešla z kuchyně, „co si začal?“ Posadila se vedle svého kolegy na šerednou koženkovou pohovku pro dva. Takhle bok po boku vypadali legračně: malá a velký, dlouhý a hubený Lurch vedle malého tlustého strýčka Festera. Hotová Addamsovic rodinka! Laura se uculila.

Policistce se to nelíbilo. Obličej jí potemněl, když vyštěkla: „Je tu snad něco k smíchu? Shledáváte na téhle situaci něco zábavného, Lauro?“

Laura zavrtěla hlavou. „Fester,“ usmála se. „Jste jako strýček Fester, ale s vlasama. Už vám to někdy někdo řekl?“

Žena otevřela ústa a chystala se promluvit, ale Vejce jí s kamennou tváří skočil do řeči. „Daniel Sutherland,“ pronesl znovu a tentokrát hlasitěji, „nám o vás nepověděl nic. Přišli jsme si s vámi promluvit, poněvadž jsme ze sklenice, kterou jsme našli na Danielově lodi, sejmuli dvě sady otisků a jedna z nich není jeho, ale vaše.“

Do Laury se náhle dala zima. Přejela si prsty po klíční kosti a odkašlala si. „Sejmuli jste… cože? Vy jste sejmuli otisky prstů? Co se děje?“

„Můžete nám povědět něco o svém vztahu s panem Sutherlandem, Lauro?“ řekla Obočí.

„O vztahu?“ zasmála se navzdory své úzkosti Laura. „To je kapku silný slovo. Dvakrát jsem s ním šoustala. V pátek v noci. To bych asi fakt za vztah neoznačovala.“

Obočí nesouhlasně či nevěřícně potřásla hlavou. „A jak jste se seznámili?“

Laura s námahou polkla. „Potkala jsem ho proto, že… víte, já někdy pomáhám té paní, Irene, ona bydlí na Hayward’s Place, víte, hned vedle kostela, tam, jak se jde k tomu malému Tescu. Seznámila jsem se s ní před pár měsíci, a jak říkám, čas od času jí pomáhám, protože je stará, má trochu artritidu a taky občas zapomíná, a onehdá trochu upadla, vyvrtla si kotník či co, holt se vždycky do krámu nedostane. Pro peníze to nedělám, i když ona mi občas šoupne pětku, prý za můj čas, víte, ona je takhle milá… Totiž… No jo, Dan – Daniel Sutherland – bydlíval hned vedle Irene, už tam sice nebyl celou věčnost, ale pořád tam bydlela jeho matka, aspoň dokud neumřela. No a tehdy jsme se potkali.“

„Potkali jste se, když mu zemřela matka?“

„Až pak,“ řekla Laura. „Ale když natáhla ráfy, já jsem u toho fakt nebyla.“

Obočí mrkla po kolegovi, ale on se na ni nepodíval, opět upíral zrak na rodinný portrét. Na tváři měl smutný výraz.

„Oukej,“ řekla Obočí. „Oukej. V pátek jste byla s panem Sutherlandem, je to tak?“

Laura přisvědčila. „Šli jsme na rande,“ prohlásila, „což pro něj znamenalo dva drinky v baru v Shoreditchi a pak zpátky na tu jeho posranou loď. Na šoustačku.“

„A… a on vám ublížil? Anebo… nutil vás do něčeho? S čím si začal?“ zeptal se Vejce. Naklonil se blíž a soustředil teď na Lauru plnou pozornost. „Řekla jste, že si s něčím začal. Copak to bylo?“

Laura tvrdě zamrkala. Vybavila se jí vzpomínka – děsivě jasná – na výraz, který měl v obličeji, když se na něj vrhla. „Všechno bylo v pohodě,“ řekla. „Užívali jsme si to. Myslela jsem si, že si to užíváme.“ Zničehonic se začervenala – ucítila, jak se jí hrudí rozlévá po krku nahoru až do lící intenzivní horkost. „A pak byl najednou celej… no, hrozně chladnej, jako by mě tam ani nechtěl. Choval se… urážlivě.“ Podívala se na svou špatnou nohu a vzdychla. „Mám zdravotní potíže. Jsem zvláště zranitelný dospělý. Vím, že jste říkal, že to tak není, ale já přesně tohle jsem. Jsem zranitelná.“

„Takže jste se s ním pohádala?“ zeptala se Obočí.

Laura kývla na souhlas. Upírala oči na svoje nohy. „Jo, dalo by se to tak říct.“

„Poprali jste se? Byla to fyzická konfrontace?“

Na levé tenisce, těsně nad malíčkem, měla skvrnu. Tmavohnědou skvrnu. Zahákla levou špičku za svůj pravý kotník. „Ne, to ne… Teda no jo. Ale nebylo to vážný.“

„Takže k násilí došlo, ale ne k takovému, jaké byste označila pojmem vážné násilí?“

Laura si levou nohou přejela zezadu po pravém lýtku. „Nic to nebylo,“ řekla. „Jen jsme se tak… strkali.“

Vzhlédla k Vejcovi, který si třel ukazováčkem tenké rty. Poté se zadíval na Obočí a ta jeho pohled opětovala. Něco mezi nimi beze slova proběhlo: dohoda.

„Slečno Kilbrideová, tělo Daniela Sutherlanda bylo v neděli ráno objeveno na jeho lodi. Můžete nám přesně říct, kdy jste ho viděla naposled?“

Laura měla najednou v ústech bolestně sucho, takže nemohla polykat. Slyšela, jak jí hučí v uších, a pevně zavřela oči. „Počkejte…“ Zvedla se na nohy, ale musela se opřít o stolek, protože cítila, jak se svět kácí. Znovu se posadila. „Počkejte,“ řekla ještě jednou, „jeho tělo? Chcete snad říct, že…?“

„Že pan Sutherland je mrtvý,“ pronesl Vejce tichým, vyrovnaným hlasem.

„Ale… to snad ne, že ne?“ Laura slyšela, jak se jí láme hlas. Vejce pomalu přikývl. „V neděli ráno? Řekl jste v neděli ráno?“

„Správně,“ odpověděl Vejce. „Pana Sutherlanda našli v neděli ráno.“

„Ale…,“ Laura v hrdle cítila vlastní pulz, „… já jsem ho viděla v pátek v noci. Odešla jsem v sobotu ráno. Odešla jsem v sobotu ráno. Možná v sedm, možná ještě dřív. V sobotu ráno,“ opakovala znovu, aby svoje sdělení zdůraznila.

Obočí začala něco povídat. Hlas jí zněl lehce a melodicky, jako by vyprávěla zábavnou historku a právě se blížila k pointě. „Pan Sutherland zemřel na masivní ztrátu krve, na hrudi a krku měl zranění způsobená nožem. Čas jeho smrti bude teprve oficiálně potvrzen, ale náš forenzní specialista je přesvědčen, že smrt nastala zhruba dvacet čtyři až třicet šest hodin předtím, než oběť objevili. Takže vy říkáte, že jste s panem Sutherlandem byla v pátek v noci, je to tak?“

Lauře zaplanula tvář, v očích ji zaštípalo. Blbka blbá! Jsem holt blbka. „Ano,“ řekla klidně. „Byla jsem s ním v pátek v noci.“

„V pátek v noci. A vrátila jste se s ním na jeho hausbót, že? Měla jste s ním sex, říkala jste. Dvakrát, že? A v kolik přesně v sobotu ráno jste od pana Sutherlanda odešla?“

Past. Byla to past – a ona do ní rovnou napochodovala. Jako kráva! Jezdila si zuby po spodním rtu, pak se do něj tvrdě zakousla. Nic neříkejte, představovala si, co by jí pověděl právník. S nikým nemluvte. Zavrtěla hlavou. Zezadu z hrdla jí zjevně zcela mimovolně unikl tlumený zvuk.

„Co prosím, Lauro? Říkala jste něco, Lauro?“

„Mrzí mě, že je mrtvej a vůbec,“ řekla. Radu, kterou zaslechla v hlavě, nevzala na vědomí. „Ale já jsem nic neprovedla. Slyšíte mě? Nic jsem neprovedla. Nikoho jsem nebodla. A kdo říká, že jo, tak lže. On byl… nevím, řekl mi pár věcí… co se mi nelíbily. Nic jsem neprovedla. Snad jsem ho praštila, to snad jo…“ V ústech ucítila krev a s námahou polkla. „Jenom… jenom se nepokoušejte tvrdit, že jsem tohle udělala já, protože já s tím nemám nic společnýho. Možná jsme se trochu strkali a cloumali sebou, ale to bylo tak všecko, víte, a on potom odešel, jo, tak to bylo, víte. Takhle to bylo. Není to moje vina, víte, není to moje vina, ani… ani ta rvačka nebo co, není to moje vina.“

Laura slyšela vlastní drmolení, slyšela, jak mluví stále vyšším a vyšším hlasem, a bylo jí jasné, jak to zní, jo, jako by blábolil nějaký šílenec, jeden z těch bláznů, co postávají na nároží a jen tak do prázdna něco pořvávají, věděla, že právě takhle to zní, a nedokázala se zarazit.

„Odešel?“ řekla Obočí. „Řekla jste, že ‚on pak odešel‘. Co jste tím chtěla říct, Lauro?“

„Tím jsem chtěla říct, že odešel! Vypadnul, odkráčel – co byste asi tak myslela? Potom, co jsme se poprali – no, vlastně jsme se tak docela nepoprali, ale však víte –, prostě potom si oblíkl džíny a vypochodoval ven a prostě mě tam nechal.“

„U sebe doma… na své lodi a samotnou?“

„Přesně tak. Hádám, že byl dost důvěřivej,“ řekla a zasmála se, což bylo, jak věděla, naprosto nemístné, a přece se tomu neubránila, poněvadž to bylo legrační, ta představa, že byl důvěřivej, ne? Za daných okolností. No, legrační snad ne, žádný velký haha, ale stejně. Jakmile se dala do smíchu, zjistila, že se to nedá zarazit. Cítila, jak v tváři rudne, jako by se dusila.